Харківський окружний адміністративний суд
61700, м. Харків, майдан Свободи, 6, inbox@adm.hr.court.gov.ua, ЄДРПОУ: 34390710

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2026 р. № 520/16533/26  

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Полях Н.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 26281752, вул. Біблика, буд. 6, м. Харків, 61007) про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
До Харківського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача з адміністративним позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 , який діяв в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у видачі паперових копій довідок внутрішньо переміщеної особи, виданої ОСОБА_3 17.11.2024 №6332-7501812168, які оформлено листами від 10 лютого 2026 року за вих.№10-29/619/4-05/26 та від 18 березня 2026 року за вих.№10- 29/1191/4-05/26;
- зобов`язати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 28 січня 2026 року №10-29/397/4-05/26 про визнання недійсною довідку внутрішньо переміщеної особи, виданої ОСОБА_3 17.11.2024 №6332-7501812168;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради поновити на обліку, як внутрішньо переміщену особу, ОСОБА_3 з моменту зняття з обліку, а саме з 28.01.2026, та видати паперову довідку внутрішньо переміщеної особи;
- визнати протиправним та скасувати рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 28 січня 2026 року №10-29/396/4-05/26 про визнання недійсною довідку внутрішньо переміщеної особи, виданої ОСОБА_2 17.11.2024 №6332- 7501812167;
- зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради поновити на обліку, як внутрішньо переміщену особу, ОСОБА_2 з моменту зняття з обліку, а саме з 28.01.2026, та видати паперову довідку внутрішньо переміщеної особи.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в адміністративній справі.
Сторони були належним чином повідомлені про відкриття провадження у справі.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що у спірних правовідносинах він діяв згідно чинного законодавства.
Керуючись приписами ст. 171, 257, 262 КАС України, суд зазначає, що розгляд позовної заяви здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З огляду на вказане вище, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України, оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи згідно із приписами ст. 258 КАС України, то фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Судом встановлено, що 17.11.2024 ОСОБА_1 за допомогою мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг подав заяву про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №6332-7501812169, до якої включив своїх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За результатами опрацювання зазначеної заяви в мобільному додатку «Дія» відображалися довідка від 17.11.2024 №6332-7501812169, видана ОСОБА_1 , довідка від 17.11.2024 №6332-7501812167, видана ОСОБА_2 , та довідка від 17.11.2024 №6332-7501812168, видана ОСОБА_3 .
28.01.2026 ОСОБА_1 звернувся до Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради із заявою про видачу у паперовій формі довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи щодо себе та своїх дітей.
За наслідками розгляду заяви позивачу було видано у паперовій формі довідку від 17.11.2024 №6332-7501812169 щодо нього особисто. У видачі паперових довідок щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено.
Того ж дня Управлінням соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради прийнято рішення від 28.01.2026 №10-29/396/4-05/26 про визнання недійсною довідки внутрішньо переміщеної особи від 17.11.2024 №6332-7501812167, виданої ОСОБА_2 , та рішення від 28.01.2026 №10-29/397/4-05/26 про визнання недійсною довідки внутрішньо переміщеної особи від 17.11.2024 №6332-7501812168, виданої ОСОБА_3 .
Підставою для прийняття зазначених рішень відповідач визначив положення статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» та подання завідомо недостовірних відомостей. 
Листом від 10.02.2026 №10-29/619/4-05/26 відповідач повідомив позивача про відсутність законних підстав для видачі його дітям довідок внутрішньо переміщених осіб, посилаючись на частину десяту статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
19.02.2026 ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача із заявою про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб та видачу відповідних довідок щодо ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
Листом від 18.03.2026 №10-29/1191/4-05/26 Управління повідомило позивача про те, що ним не надано доказів проживання дітей станом на 17.11.2024 за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим законні підстави для видачі їм довідок внутрішньо переміщених осіб відсутні.
При цьому листи відповідача від 10.02.2026 №10-29/619/4-05/26 та від 18.03.2026 №10-29/1191/4-05/26 не містили відомостей про прийняття 28.01.2026 рішень №10-29/396/4-05/26 та №10-29/397/4-05/26 про визнання недійсними раніше виданих дітям довідок.
19.05.2026 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом №27 щодо надання інформації та документів, пов`язаних із розглядом заяв позивача.
Листом від 21.05.2026 №10-29/2318/4-08/26 Управління надало представнику позивача копії рішень від 28.01.2026 №10-29/396/4-05/26 та №10-29/397/4-05/26. 
Позивач зазначає, що саме після отримання відповіді на адвокатський запит йому стало відомо про існування оскаржуваних рішень та підставу, з якої довідки його дітей були визнані недійсними.
Не погоджуючись із рішеннями та діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його діти разом із сім`єю проживали на території смт Зайцеве Бахмутського району Донецької області у 2014– 2015 роках та залишили місце проживання внаслідок проведення антитерористичної операції і воєнних дій.
На підтвердження зазначених обставин позивач посилається на довідку Військово-цивільної адміністрації селища Зайцеве Бахмутського району Донецької області від 11.09.2018 №2498, у якій зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , до складу його сім`ї входять син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_3 , які разом із сім`єю проживали в зоні проведення антитерористичної операції протягом 2014– 2015 років.
Позивач також посилається на рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 14.11.2018 №787, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано статус дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, а також на медичні документи, документи щодо реєстрації народження дітей та інші матеріали, які, на його думку, підтверджують проживання сім`ї на території Донецької області до її переміщення.
За твердженням позивача, законодавство не встановлює граничного строку для звернення особи із заявою про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи, тому подання заяви у 2024 році не спростовує факту переміщення сім`ї у 2015 році та не є підставою для припинення статусу внутрішньо переміщеної особи.
Позивач посилався на те, що оскаржувані рішення містять лише загальне посилання на подання завідомо недостовірних відомостей, однак не визначають, які саме відомості були визнані недостовірними, у чому полягає їх завідомий характер та якими доказами це підтверджується. У зв`язку із цим позивач вважає, що рішення відповідача є невмотивованими та прийнятими без повного з`ясування обставин, які мають значення для їх прийняття.
Крім того, позивач зазначив, що рішення від 28.01.2026 №10-29/396/4-05/26 та №10-29/397/4-05/26 не були надані йому протягом трьох днів із дня їх прийняття, а про їх існування він дізнався лише у травні 2026 року після отримання відповіді на адвокатський запит.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач у відзиві зазначив, що під час звернення позивача 28.01.2026 було встановлено відсутність у Єдиному державному демографічному реєстрі відомостей про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на території, з якої заявлено їх переміщення.
Відповідач зазначив, що відповідно до пункту 4 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509, у разі відсутності відомостей про зареєстроване або задеклароване місце проживання заявник повинен надати докази, які підтверджують факт проживання на відповідній території на момент виникнення обставин, що спричинили внутрішнє переміщення.
За доводами відповідача, під час первинного звернення позивач не надав достатніх документів на підтвердження проживання дітей на території смт Зайцеве станом на зазначену в електронній заяві дату переміщення — 17.11.2024.
Відповідач також послався на отриману від Департаменту освіти Харківської міської ради інформацію про те, що ОСОБА_2 навчається в закладі освіти міста Харкова з 2015 року, а ОСОБА_3 — з 2016 року, а також на інформацію закладу охорони здоров`я про укладення щодо дітей декларацій із сімейним лікарем у 2018 році.
На думку відповідача, зазначені відомості свідчать про те, що діти тривалий час проживають у місті Харкові та не здійснювали внутрішнього переміщення зі смт Зайцеве 17.11.2024. Надана позивачем довідка Військово-цивільної адміністрації від 11.09.2018 №2498 підтверджує проживання дітей у смт Зайцеве лише протягом 2014– 2015 років, однак не підтверджує їх проживання там станом на 17.11.2024.
З огляду на викладене відповідач вважає, що передбачені законодавством підстави для перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на обліку внутрішньо переміщених осіб і видачі їм відповідних довідок відсутні, а тому просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що відомості про навчання дітей у закладах освіти міста Харкова та укладення декларацій із сімейним лікарем відповідач отримав у лютому 2026 року, тобто після прийняття оскаржуваних рішень від 28.01.2026, а тому такі відомості не могли бути покладені в основу цих рішень.
Представник позивача також зауважив, що навчання дітей у Харкові з 2015– 2016 років не спростовує, а підтверджує факт залишення сім`єю території проведення антитерористичної операції у 2015 році. При цьому відповідач у відзиві не навів пояснень щодо відсутності в оскаржуваних рішеннях конкретизації завідомо недостовірних відомостей, мотивів їх прийняття та недотримання строку повідомлення позивача про прийняті рішення.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою воно надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.
Правовий статус внутрішньо переміщених осіб та гарантії дотримання їхніх прав, свобод і законних інтересів на час виникнення спірних правовідносин визначалися Законом України від 20.10.2014 №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі — Закон №1706-VII).
Згідно із частиною першою статті 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.
Частиною другою статті 4 Закону №1706-VII передбачено, що підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені у статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Кожна дитина, у тому числі та, яка прибула без супроводження батьків, інших законних представників, отримує довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Таким чином, визначальною умовою для набуття статусу внутрішньо переміщеної особи є залишення особою місця свого проживання внаслідок або з метою уникнення негативних наслідків обставин, визначених статтею 1 Закону №1706-VII. При цьому наведений Закон не пов`язує виникнення права на взяття на облік зі зверненням особи у певний строк після фактичного переміщення та не встановлює строку, сплив якого припиняє таке право.
Механізм оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи на час звернення позивача визначався Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 (далі — Порядок №509).
Пунктом 2-1 Порядку №509 передбачено можливість подання заяви про взяття на облік в електронній формі з використанням мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг повнолітньою або неповнолітньою внутрішньо переміщеною особою, якій присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків.
За наявності у такої особи дітей подання заяви про взяття їх на облік можливе за наявності відображення в електронній формі інформації, що міститься у свідоцтві про народження дитини, виготовленому на паперовому бланку, або в електронному свідоцтві про народження.
У разі подання заяви в електронній формі через Портал Дія, у тому числі мобільний додаток Порталу Дія, складення та/або подання будь-яких інших заяв, документів чи відомостей для отримання довідки не вимагається.
Після включення відомостей про особу до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб така особа може сформувати засобами Порталу Дія електронну довідку, яка підтверджує факт внутрішнього переміщення та взяття її на облік.
Внутрішньо переміщена особа, яка подала заяву в електронній формі через Портал Дія, після включення відомостей про неї до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб може звернутися до уповноваженого органу за місцем перебування на обліку для отримання довідки у паперовій формі.
Отже, видача паперової довідки особі, відомості про яку вже включені до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб унаслідок подання заяви через Портал Дія, не є повторним вирішенням питання про набуття нею статусу внутрішньо переміщеної особи, а становить надання в іншій формі документа, який підтверджує вже здійснене взяття на облік.
Згідно зі статтею 12 Закону №1706-VII у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень, підставою для визнання недійсною довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб є подання особою завідомо недостовірних відомостей.
Рішення про відкликання або визнання недійсною довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах рад за місцем проживання особи та доводиться до відома особи протягом трьох днів із дня його прийняття.
Аналогічні приписи закріплені у пункті 7-1 Порядку №509, згідно з яким рішення про відкликання або визнання недійсною довідки відповідно до статті 12 Закону №1706-VII приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів із дати його прийняття або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.
Зі змісту наведених норм випливає, що для визнання довідки недійсною відповідач повинен установити, які конкретно відомості є недостовірними, їх значення для вирішення питання про взяття особи на облік, а також завідомий характер подання таких відомостей, тобто обізнаність заявника про їх недостовірність на час подання.
Застосування до особи негативних правових наслідків із підстави подання завідомо недостовірних відомостей має ґрунтуватися на встановлених фактах і належних доказах, а відповідний висновок суб`єкта владних повноважень не може бути припущенням.
Відносини щодо прийняття відповідачем оскаржуваних рішень також підпадають під дію Закону України від 17.02.2022 №2073-IX «Про адміністративну процедуру».
Відповідно до частин першої — третьої статті 8 Закону України «Про адміністративну процедуру» адміністративний орган забезпечує належність та повноту з`ясування обставин справи, безпосередньо досліджує докази та інші матеріали справи, враховує всі обставини, що мають значення для її вирішення, та зобов`язаний обґрунтовувати адміністративні акти, які він приймає. Адміністративний акт, який може негативно вплинути на право, свободу чи законний інтерес особи, повинен містити мотивувальну частину, що відповідає вимогам цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 71 Закону України «Про адміністративну процедуру» письмовий адміністративний акт складається із вступної, мотивувальної, резолютивної та заключної частин.
За приписами статті 72 цього Закону адміністративний акт, прийнятий у письмовій формі, повинен мати мотивувальну частину. Мотивування адміністративного акта повинно забезпечувати особі можливість правильно його зрозуміти та реалізувати право на його оскарження.
У мотивувальній частині адміністративного акта зазначаються фактичні обставини справи, зміст документів і відомості, враховані під час її розгляду, посилання на докази та інші матеріали, на яких ґрунтуються висновки адміністративного органу, детальна правова оцінка виявлених обставин та чіткі висновки, зроблені на підставі такої оцінки.
Судом досліджено рішення Управління від 28.01.2026 №10-29/396/4-05/26 та №10-29/397/4-05/26, зі змісту яких убачається, що єдиною зазначеною в них підставою для визнання довідок недійсними є посилання на статтю 12 Закону №1706-VII та формулювання «подання завідомо недостовірних відомостей».
Водночас оскаржувані рішення не містять відомостей про те, які саме дані, зазначені позивачем у заяві від 17.11.2024, відповідач визнав недостовірними, у чому полягає їх невідповідність дійсності, якими доказами вона підтверджується та з яких обставин відповідач дійшов висновку про завідомий характер подання таких даних.
У рішеннях також не наведено змісту документів, досліджених Управлінням до їх прийняття, оцінки доказів проживання дітей у смт Зайцеве та мотивів, з яких такі докази були відхилені або визнані недостатніми.
Суд зазначає, що відтворення законодавчого формулювання без викладення конкретних фактичних та юридичних підстав не може вважатися належним мотивуванням адміністративного акта, який припиняє раніше підтверджений соціально-правовий статус неповнолітніх осіб.
Акт індивідуальної дії як акт правозастосування має бути обґрунтованим і вмотивованим, тобто містити конкретні фактичні та юридичні підстави його прийняття, а також переконливі й зрозумілі мотиви.
Верховний Суд у постанові від 01.06.2022 у справі №420/4213/19 зазначив, що подання недостовірних відомостей про себе може бути підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.
Водночас у справі №420/4213/19 недостовірність відомостей була підтверджена даними компетентного органу: заявник під час звернення подав паспорт, який на той час уже був визнаний недійсним у зв`язку з його втратою, а до звернення за довідкою був документований іншим паспортом.
Отже, у зазначеній справі були встановлені конкретні недостовірні відомості, документ, у якому вони містилися, та докази обізнаності заявника про їх недостовірність.
Натомість у справі, яка розглядається, відповідач до прийняття рішень не визначив недостовірної інформації та не зафіксував доказів її завідомого подання позивачем. 
Верховний Суд у постанові від 24.11.2021 у справі №286/2295/17, оцінюючи іншу передбачену статтею 12 Закону №1706-VII підставу для скасування довідки, дійшов висновку, що саме по собі отримання органом соціального захисту певної інформації не є достатнім для автоматичного скасування довідки, якщо така інформація не створює обґрунтованих підстав для висновку про наявність передбаченої законом обставини.
Зазначений правовий підхід є застосовним у цій справі в частині необхідності встановлення відповідачем сукупності обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання довідки недійсною, а не формального посилання на одну з передбачених законом підстав.
Оцінюючи наявні у справі докази, суд ураховує, що довідкою Військово-цивільної адміністрації селища Зайцеве Бахмутського району Донецької області від 11.09.2018 №2498 підтверджено, що до складу сім`ї ОСОБА_1 входять ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які разом із сім`єю проживали у зоні проведення антитерористичної операції протягом 2014– 2015 років.
Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 14.11.2018 №787 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надано статус дітей, які постраждали внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. 
Під час прийняття вказаного рішення також ураховувалася довідка від 11.09.2018 №2498 про проживання дітей у зоні проведення антитерористичної операції.
Матеріали справи містять медичні документи щодо проходження дітьми медичних оглядів у закладах охорони здоров`я Донецької області, документи щодо реєстрації їх народження та інші письмові докази, які у сукупності узгоджуються з відомостями про проживання сім`ї на відповідній території до переміщення.
Відсутність у Єдиному державному демографічному реєстрі відомостей про зареєстроване місце проживання дітей у смт Зайцеве не спростовує факту їх проживання на цій території, оскільки частина друга статті 4 Закону №1706-VII та пункт 4 Порядку №509 допускають підтвердження такого факту іншими доказами.
При цьому матеріалами справи підтверджено причини відсутності відповідних реєстраційних відомостей, зокрема обставинами реєстрації та поновлення актових записів про народження дітей. 
Щодо ОСОБА_2 факт реєстрації народження встановлювався рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 10.11.2023 у справі №644/2674/23, після чого 04.01.2024 повторно видано свідоцтво про народження.
Посилання відповідача на те, що діти навчалися у закладах освіти міста Харкова з 2015– 2016 років, не спростовує факту їх проживання у смт Зайцеве у 2014– 2015 роках та подальшого переміщення. 
Натомість, початок навчання дітей у Харкові з 2015– 2016 років хронологічно узгоджується із залишенням сім`єю території проведення антитерористичної операції.
Також укладення декларацій із сімейним лікарем у 2018 році підтверджує проживання дітей у Харкові після переміщення, однак не спростовує факту їх попереднього проживання у смт Зайцеве та причин залишення цього місця проживання.
Суд відхиляє довід відповідача про необхідність підтвердження проживання дітей у смт Зайцеве саме станом на 17.11.2024.
За змістом частини другої статті 4 Закону №1706-VII юридично значущим є проживання особи на відповідній території на момент виникнення обставин, які спричинили внутрішнє переміщення, а не проживання на покинутій території у день подання заяви про взяття на облік.
Вимога про підтвердження проживання дітей у смт Зайцеве станом на 17.11.2024 суперечить самій природі внутрішнього переміщення, оскільки особа звертається за взяттям на облік після залишення відповідної території та проживає в іншому населеному пункті.
Суд зазначає, що дата звернення із заявою про взяття на облік не є тотожною даті фактичного переміщення. 
Закон №1706-VII та Порядок №509 не встановлювали строку, протягом якого після переміщення особа зобов`язана звернутися за отриманням довідки, та не передбачали втрати права на взяття на облік через сплив часу між фактичним переміщенням і поданням заяви.
Отже, звернення позивача у листопаді 2024 року за підтвердженням статусу дітей не спростовує їх переміщення у 2015 році та не свідчить про подання завідомо недостовірних відомостей.
Суд також враховує, що відомості Департаменту освіти Харківської міської ради про навчання дітей у Харкові та інформацію закладу охорони здоров`я про укладення декларацій із сімейним лікарем відповідач отримав у лютому 2026 року, тобто після прийняття оскаржуваних рішень від 28.01.2026.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідач не довів, що до 28.01.2026 вжив усіх можливих заходів для отримання відомостей від закладів освіти й охорони здоров`я та не отримав їх із незалежних від нього причин. Крім того, оскаржувані рішення не містять посилань на відповідні запити або відомості.
Тому інформація, отримана відповідачем у лютому 2026 року, не може доповнювати мотиви рішень від 28.01.2026 та виправляти відсутність у них фактичного і правового обґрунтування.
Правомірність індивідуального акта оцінюється судом з огляду на обставини, які існували та були встановлені суб`єктом владних повноважень на час його прийняття. Наведення нових мотивів у відзиві на позов не замінює мотивувальної частини адміністративного акта.
Судом також установлено, що рішення від 28.01.2026 №10-29/396/4-05/26 та №10-29/397/4-05/26 не були надані позивачу протягом трьох днів із дня їх прийняття.
Листи відповідача від 10.02.2026 №10-29/619/4-05/26 та від 18.03.2026 №10-29/1191/4-05/26 не містили посилання на рішення щодо визнання довідок недійсними. 
Копії вказаних рішень були надані представнику позивача лише листом від 21.05.2026 №10-29/2318/4-08/26 у відповідь на адвокатський запит від 19.05.2026 №27.
Наведене свідчить про порушення відповідачем статті 12 Закону №1706-VII та пункту 7-1 Порядку №509.
Суд зазначає, що порушення процедури може бути підставою для скасування рішення, якщо воно могло вплинути на його зміст.
Разом з тим, у цій справі порушення не зводиться лише до пропуску строку направлення рішення. Оскаржувані акти не містять мотивувальної частини, не визначають конкретних недостовірних відомостей, посилань на докази.
Таким чином, допущені відповідачем порушення є істотними та безпосередньо стосуються змісту, обґрунтованості й процедури прийняття оскаржуваних рішень.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що відповідач не довів наявності передбаченої статтею 12 Закону №1706-VII підстави для визнання недійсними довідок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а рішення від 28.01.2026 №10-29/396/4-05/26 та №10-29/397/4-05/26 не відповідають критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.
За таких обставин, позовні вимоги про визнання протиправними та скасування зазначених рішень є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Визначаючи належний спосіб захисту порушеного права, суд виходить із такого.
Відповідно до частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання протиправним і скасування індивідуального акта, а також про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Завдання адміністративного судочинства полягає у забезпеченні ефективного поновлення порушеного права.
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи з 17.11.2024, відомості про них були включені до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, а електронні довідки сформовані засобами Порталу Дія.
Спір у цій справі виник не з приводу первинної відмови у взятті дітей на облік, а у зв`язку з подальшим визнанням уже виданих довідок недійсними.
Скасування рішень від 28.01.2026 усуває правову підставу, з якої відповідач припинив облік дітей. Відновлення відповідних відомостей у Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб є юридичним і технічним наслідком скасування протиправних рішень, а не вирішенням відповідачем нового питання на власний розсуд.
Тому для повного та ефективного захисту порушених прав необхідно зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на обліку внутрішньо переміщених осіб із моменту припинення такого обліку, а саме з 28.01.2026, та видати їм довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб у паперовій формі.
Щодо позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача, пов`язаних із відмовою у видачі паперових довідок та оформлених листами від 10.02.2026 №10-29/619/4-05/26 і від 18.03.2026 №10-29/1191/4-05/26, суд зазначає наступне.
Зміст зазначених листів свідчить, що вони були складені після прийняття рішень від 28.01.2026 про визнання довідок недійсними та відображали правові наслідки цих рішень. Самостійних владних приписів, відмінних від наслідків оскаржуваних рішень, такі листи не містять.
Порушення прав дітей виникло внаслідок прийняття рішень про визнання довідок недійсними та внесення відповідних відомостей до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.
Визнання вказаних рішень протиправними, їх скасування, поновлення дітей на обліку та зобов`язання видати їм паперові довідки забезпечують повне відновлення порушених прав.
Окреме визнання протиправними дій щодо ненадання паперових довідок, які були зумовлені існуванням оскаржуваних рішень, не створює для позивача додаткового чи більш ефективного способу захисту.
За таких обставин у задоволенні позовної вимоги про окреме визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у видачі паперових довідок належить відмовити.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши кожний доказ окремо, а також їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд доходить висновку, що відповідач не довів правомірності оскаржуваних рішень, тоді як установлені обставини та подані позивачем докази підтверджують наявність підстав для поновлення порушених прав ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .
З огляду на викладене адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.
Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20000 грн., суд зазначає наступне. 
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних із розглядом справи, віднесено витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно із частинами першою та другою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
За приписами пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, зокрема гонорару за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їхньої вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони.
Згідно із частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів, зокрема договорів, рахунків та інших документів.
При частковому задоволенні позову судові витрати відповідно до частини третьої статті 139 КАС України покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
За змістом частини дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує, чи пов`язані такі витрати з розглядом справи; чи є їх розмір обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням значення справи для сторін; поведінку сторін під час розгляду справи; дії сторін щодо досудового вирішення спору та врегулювання спору мирним шляхом.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зокрема у фіксованому розмірі або шляхом погодинної оплати, підстави зміни розміру гонорару, порядок його сплати й умови повернення визначаються договором про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Як убачається з матеріалів справи, у позовній заяві позивач зазначив попередній розрахунок витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн та просив стягнути ці витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
10.08.2026 представником позивача подано заяву про компенсацію судових витрат, до якої долучено договір про надання професійної правничої допомоги без номера від 08.05.2026, додаткову угоду №1 від 15.06.2026 та рахунок №1 від 15.06.2026. Повноваження адвоката підтверджені ордером серії ВІ №1395464 від 08.05.2026 та свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2817.
Судом установлено, що договір про надання професійної правничої допомоги укладений між Адвокатським об`єднанням «Мельник та Партнери» та ОСОБА_1 .
За змістом пункту 2.2 договору вартість підготовки та участі адвоката в судовому процесі в суді першої інстанції визначена у фіксованому розмірі 20 000,00 грн незалежно від кількості судових засідань та обсягу виконаної роботи або наданих послуг.
Додатковою угодою №1 від 15.06.2026 сторони конкретизували предмет правничої допомоги як ведення цієї адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , до Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради.
Цією додатковою угодою встановлено фіксований розмір гонорару за ведення справи в суді першої інстанції — 20 000,00 грн, який підлягає сплаті клієнтом не пізніше 30 днів після набрання судовим рішенням законної сили незалежно від результату розгляду справи.
Рахунком №1 від 15.06.2026 також визначено до сплати гонорар у сумі 20 000,00 грн. 
Окремі технічні розбіжності у зазначенні дати основного договору в тексті додаткової угоди та рахунку суд оцінює як очевидні описки, які не перешкоджають ідентифікації відповідних правовідносин, оскільки наведені документи містять узгоджені відомості про сторони договору, предмет доручення, конкретну адміністративну справу, розмір гонорару та порядок його сплати.
Платіжного документа про фактичну сплату 20 000,00 грн позивачем не надано. Водночас ця обставина не свідчить про відсутність витрат, оскільки відповідно до умов додаткової угоди строк сплати гонорару настане після набрання рішенням суду законної сили, а положення статей 134 та 139 КАС України передбачають можливість відшкодування як фактично сплачених витрат, так і витрат, які сторона має сплатити.
Факт надання позивачу професійної правничої допомоги підтверджується також підготовкою, підписанням та поданням представником позовної заяви з доданими до неї доказами, відповіді на відзив, а також заяви про компенсацію судових витрат.
Верховним Судом у постановах від 28.12.2020 у справі №640/18402/19 та від 11.12.2024 у справі №280/5064/20 викладено висновки, відповідно до яких за умови погодження сторонами фіксованого розміру гонорару його визначення не залежить від кількості витрачених адвокатом годин, а відсутність підтвердження фактичної сплати не виключає компенсації витрат, які підлягають сплаті.
Таким чином, надані позивачем докази в сукупності підтверджують факт укладення договору про надання професійної правничої допомоги, безпосередній зв`язок відповідних послуг із розглядом цієї справи, фактичне надання правничої допомоги та виникнення у позивача обов`язку сплатити погоджений сторонами гонорар.
Верховний Суд у постанові від 16.12.2025 у справі №640/14850/20 сформулював висновок, згідно з яким у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 134 КАС України суд може зменшити витрати на професійну правничу допомогу з підстав їх неспівмірності лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечень сторони або з власної ініціативи, керуючись критеріями частини дев`ятої статті 139 КАС України, зокрема критеріями обґрунтованості та пропорційності, може не присуджувати стороні всі заявлені нею витрати або присудити їх частково.
Оцінюючи обґрунтованість та пропорційність покладення на відповідача всієї заявленої суми, суд ураховує, що справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судових засідань.
Спір не потребував проведення експертизи, здійснення складних розрахунків, допиту свідків або вчинення інших складних процесуальних дій. Спірні рішення стосовно обох неповнолітніх дітей прийняті відповідачем одночасно, ґрунтуються на однакових фактичних і правових підставах, а позовні вимоги є взаємопов`язаними та значною мірою повторюють одна одну.
Основний обсяг наданої правничої допомоги полягав у вивченні наданих клієнтом документів, формуванні правової позиції, підготовці й поданні позовної заяви та відповіді на відзив. Суд також ураховує, що адміністративний позов задоволено частково.
Разом із тим суд бере до уваги значення справи для позивача та його неповнолітніх дітей, фактичну підготовку представником позовної заяви й відповіді на відзив, а також необхідність забезпечення ефективного судового захисту соціальних прав позивача.
З огляду на характер спірних правовідносин, фактичний обсяг виконаної адвокатом роботи, письмову форму провадження, відсутність судових засідань, однорідність фактичних і правових підстав заявлених вимог, часткове задоволення позову, значення справи для позивача та критерії, визначені частиною дев`ятою статті 139 КАС України, суд доходить висновку, що покладення на відповідача всієї заявленої суми 20 000,00 грн не відповідатиме критеріям обґрунтованості та пропорційності.
Суд уважає, що обґрунтованим, пропорційним та справедливим розміром витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає розподілу та компенсації позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, є 10 000,00 грн.
Отже, за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 належить стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.
Розподіл судових витрат у вигляді сплаті судового збору здійснюється за правилами ст.139 КАС України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. 14, 22, 194, 243, 246, 249, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 26281752, вул. Біблика, буд. 6, м. Харків, 61007) про визнання дій протиправними, визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати рішення Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради від 28 січня 2026 року №10-29/397/4-05/26 та №10-29/396/4-05/26.
Зобов`язати Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради поновити на обліку, як внутрішньо переміщених осіб, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 з моменту зняття з обліку, а саме з 28.01.2026, та видати паперові довідки внутрішньо переміщених осіб.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 26281752, вул. Біблика, буд. 6, м. Харків, 61007) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 1 064,96 грн. (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень). 
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 25 серпня 2026 року.

Суддя Н.А. Полях