ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

07 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/25056/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Юрко І.В., Чабаненко С.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року в адміністративній справі №160/25056/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду, рапорту від 05.04.2025 про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: у зв`язку із загибеллю рідного брата ОСОБА_2 внаслідок травми, отриманої 30.12.2022 під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 розглянути по суті рапорт від 05.04.2025 про звільнення позивача з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: у зв`язку із загибеллю рідного брата ОСОБА_2 внаслідок травми, отриманої 30.12.2022 під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану, та прийняти рішення по суті рапорту, про що повідомити ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.04.2025 ОСОБА_1 за допомогою застосунку «Армія+» звернувся до керівника військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме: у зв`язку із загибеллю рідного брата позивача під час здійснення ним заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації проти України під час дії воєнного стану. Станом на день подання цього позову, відповіді за результатами розгляду вищевказаного рапорту від відповідача не надходило. Вважаючи таку бездіяльність протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 адміністративний позов залишено без задоволення.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про те, що військовослужбовцем ОСОБА_1 було дотримано порядок подання рапортів у Збройних Силах України, встановлений Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 р. № 548-XIV (із змінами), (далі скорочено - Статут), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента від 10.12.2008 р. № 1153/2008 (із змінами), (далі скорочено – Положення), і Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 р. № 531, (далі скорочено – Порядок). Згідно з зазначеними нормативно-правовими актами солдат ОСОБА_1 подав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 за допомогою Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони «Армія+» (через мобільний застосунок «Армія+») по команді через свого безпосереднього командира, тобто ввів ID-номер свого безпосереднього командира. Між тим, у порушення вимог вказаних нормативно-правових актів безпосередній командир позивача не надав відповідь на електронний рапорт ОСОБА_1 шляхом погодження або непогодження рапорту із зазначенням правового обґрунтування та пропозицій і накладенням свого кваліфікованого електронного підпису та/або удосконаленого електронного підпису, та/або з використанням засобів Державного вебпорталу, що підтверджується накладенням кваліфікованої електронної печатки технічного адміністратора Державного вебпорталу, та не відправив електронний рапорт позивача на погодження до свого безпосереднього командира (начальника), ввівши його ID-номер, і далі по команді до командира військової частини НОМЕР_1 , який має право приймати рішення по суті рапорту військовослужбовця, вказаний рапорт переданий не був.
Згідно з п. 19 розділу IV зазначеного Порядку розгляд рапортів, поданих в електронній формі, здійснюється у строки, передбачені п. 9 розділу III цього Порядку, встановлених для паперових рапортів, а саме: розгляд рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється: 1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин; 2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Виходячи з викладеного, рапорт ОСОБА_1 мав бути розглянутий всіма його прямими командирами (начальниками) у строк не більше 14 днів із дня подання ним рапорту, тобто до 20.04.2025 р. Між тим, до цього часу командуванням військової частини рапорт ОСОБА_1 не розглянуто, про прийняте за ним рішення не повідомлено.
13 травня 2026 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, де зазначено про те, що Позивач є військовослужбовцем, солдатом, якого зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Отже, командир військової частини НОМЕР_1 не є безпосереднім командиром Позивача.
Тобто, направлений Позивачем рапорт про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII не відповідає вимогам п. 1 розділу ІІІ «Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України», затвердженого Наказом Міністерства оборони України 06 серпня 2024 року № 531: зазначено невірне найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт (командир військової частини НОМЕР_1 не є прямим командиром (начальником) оператора радіоелектронної боротьби НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 ); рапорт направлений через застосунок Армія+ на ID не прямого командира (начальника) водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 . Підсумовуючи викладене можна зробити висновок, що направлений позивачем рапорт не міг бути зареєстрований та відображений у системі електронного документообігу (СЕДО), оскільки був адресований на ID-номер командира військової частини НОМЕР_1 , який не є безпосереднім командиром солдата Позивача. Відповідно до пунктів 4– 7 Порядку № 531, ID-номер Державного вебпорталу є унікальним персоніфікованим ідентифікатором конкретної посадової особи, а рапорти на ім`я командира частини технічно можуть бути подані лише його заступниками або військовослужбовцями, виведеними у його розпорядження. Таким чином, дії позивача суперечили встановленому порядку, що унеможливлює визнання його прав порушеними внаслідок не розгляду зазначеного рапорту.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами даного спору.
05.04.2025 позивач через застосунок «Армія+» звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому клопотав перед вищим командуванням про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із тим, що його близький родич (рідний брат) загинув під час виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України під час воєнного стану.
До рапорту позивачем долучено такі документи: свідоцтво про народження НОМЕР_3 , свідоцтво про народження НОМЕР_4 , свідоцтво про смерть НОМЕР_5 , повідомлення про смерть від 13.01.2023, довідку №288 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України у зв`язку з військовою агресією російської федерації від 27.01.2023.
З матеріалів справи вбачається, що рапорт позивача відхилено з підстав - «бездіяльність безпосереднього командира».
Позивач в позовній заяві зазначає, що ним не отримано відповіді за результатами розгляду вищевказаного рапорту, у зв`язку із чим звернувся до суду.
Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2025 №2138 ОСОБА_1 притягнуто до дисциплінарної відповідальності за самовільне залишення місця служби під час дії воєнного стану, відсутність на військовій службі з 30.04.2025 до 03.05.2025.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.06.2025 №2229 ОСОБА_1 самовільно залишив місце служби під час дії воєнного стану, відсутній на військовій службі з 05.05.2025.
Листом від 13.06.2025 №5175 військова частина НОМЕР_1 повідомила представника позивача про те, що на командира військової частини НОМЕР_1 через програмний комплект «Армія+» не надходив рапорт позивача. Також, у відповіді на скаргу представника позивача зазначено, що 05.05.2025 позивач самовільно залишив місце служби, пошук військовослужбовця триває до цього часу. Для забезпечення прав військовослужбовця на звільнення, ОСОБА_1 необхідно повернутися до військової частини та подати рапорт з усіма додатками, завіреними відповідним чином.
Листом від 13.06.2025 №5175 військова частина НОМЕР_1 повідомила представника позивача про те, що позивач не подавав жодного рапорту про звільнення з військової служби за допомогою Державного веб-порталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони «Армія+». Військовослужбовець виведений у розпорядження сзч, у зв`язку із чим у військовослужбовця відсутній командир. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №2232 військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232 і залежать від виду військової служби.
Звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, передбачено частиною п`ятою цієї статті.
Як встановлено судом першої інстанції, за твердженням позивача, останній звертався до відповідача із рапортом про його звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до якої контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах, під час проведення мобілізації та дії воєнного стану, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Частиною дванадцятою статті 26 Закону №2232 передбачено, що військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії особливого періоду, зокрема з підстав виховання військовослужбовцем дитини з інвалідністю віком до 18 років у разі відсутності інших осіб, які зобов`язані її виховувати.
Порядок звільнення з військової служби визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 (далі по тексту - Положення №1153/2008), відповідно до статті 233 якого військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця
Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», зокрема, у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.
Механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту виконання вимог Положення №1153/2008, визначає Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 (далі по тексту - Інструкція №170).
Відповідно до пункту 1.5 Інструкції №170 для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях, оформляються: подання (додаток 1), рішення колегіальних органів, утворених і діючих відповідно до законодавчих актів і актів Міністерства оборони України, Резерв кандидатів для просування по службі (додаток 2), План переміщення військовослужбовців на посади номенклатури посад (додаток 16) на військовослужбовців крім тих, які проходять строкову військову службу, зокрема щодо звільнення з військової служби.
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.
Абзацом другим пункту 14.10 Інструкції №170 передбачено, що звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Документи на звільнення військовослужбовців направляються безпосередньо до посадових осіб, які мають право їх звільнення з військової служби. Наказ по особовому складу про звільнення цих військовослужбовців повинен бути виданий і доведений до територіального центру комплектування та соціальної підтримки за місцем взяття громадянина на військовий облік та до військової частини за місцем проходження військової служби в строки, що забезпечуватимуть вчасне здавання справ і посад і розрахунок військовослужбовців, а також виконання строків звільнення, визначених Президентом України (абзац 13 пункту 14.10 Інструкції №170).
Додатком 19 Інструкції №170 передбачено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби.
Відповідно до статті 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-XIV (далі - Статут) із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити до наступного прямого начальника, тобто «по команді».
Подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування прямому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання.
Пунктом 31 Статуту передбачено, що начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту, визначений Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказ Міністерства оборони України 06.08.2024 № 531, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07 серпня 2024 року за № 1214/42559 (далі - Порядок № 531).
За змістом розділу ІІ Порядку №531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації. Усні рапорти розглядаються негайно, але не пізніше ніж у строки, для розгляду рапортів у паперовій формі, визначені пунктом 9 розділу III цього Порядку. Відповідь на усний рапорт надається усно.
Згідно з пунктом 1 розділу IV Порядку № 531 рапорт в електронній формі створюється та подається за допомогою засобів СЕДО, Державного вебпорталу електронних публічних послуг у сфері національної безпеки і оборони «Армія+» (включаючи його складові частини) (далі - Державний вебпортал) та інших інформаційно-комунікаційних систем, які введені в експлуатацію в системі Міноборони України.
Відповідно до пунктів 4-6 розділу IІІ Порядку № 531 якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).
Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
За змістом пункту 9 розділу IІІ Порядку № 531 розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що звільнення військовослужбовця зі служби відбувається за встановленою процедурою, відповідно до якої здійснюється перевірка документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, якщо такі документи відсутні в розпорядженні відповідного командира (начальника).
У зв`язку зі смертю рідного брата, ОСОБА_1 виявив своє небажання продовжувати військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби, за сімейними обставинами згідно підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з тим, що близький родич (рідний брат) загинув під час забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії проти України під час дії воєнного стану.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді водія господарчого відділення взводу матеріального забезпечення 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , що свідчить про те, що керівник військової частини НОМЕР_1 не є безпосереднім керівником позивача.
Однак, всупереч вимог Порядку №531, рапорт було подано позивачем не безпосередньому керівникові, а на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 попри те, що рапорти на ім`я командира військової частини можуть бути подані лише його заступниками або військовослужбовцями, виведеними у його розпорядження.
Отже, в ході розгляду справи знайшли підтвердження обставини того, що поданий позивачем рапорт про звільнення з військової служби не відповідав вимогам п. 2 розділу І, п. 1 розділу ІІІ та п. 6 розділу ІV Порядку №531.
Також, з 30.04.2025 позивач був відсутній на військовій службі через самовільне залишення військової частини, що підтверджується витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_1 .
Зазначені обставини виключають можливість розгляду рапорту ОСОБА_1 .
Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що дії відповідача у спірних правовідносинах вчинено у відповідності до вимог Закону, а тому суд не вбачає правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року в адміністративній справі №160/25056/25 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2026 року в адміністративній справі №160/25056/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Білак 

суддя І.В. Юрко 

суддя С.В. Чабаненко