Справа № 505/58/18 
Провадження № 2/505/77/2026
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

19.06.2026 року м.Подільськ Одеської області
Подільський міськрайонний суд Одеської області
в складі: головуючої судді Павловської Г.В.,
за участю секретаря судового засідання Киларь Н.А.
за участю:
позивачки ОСОБА_1 
за участю представника позивачів – адвоката Івасишина В.П.
за участю представника відповідачки – адвоката Осокіна С.Ю.
у відсутності позивача ОСОБА_2 
у відсутності відповідачки – ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Подільську Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації місця проживання,
В С Т А Н О В И В:
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації місця проживання та просять зобов`язати ОСОБА_3 , відповідно до умов договору довічного права проживання в житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 від 16.08.2013 року вчинити дії направлені на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за вищевказаною адресою, для чого необхідно надати до Подільського центру адміністративних послуг документи, підтверджуючі право власності ОСОБА_3 на зазначене домоволодіння, а також дати згоду на реєстрацію їх місця проживання за вищевказаною адресою.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що згідно домовленості, укладеної між ними та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 їм надано право на проведення ремонту в житловому будинку, розташованому в АДРЕСА_1 , який ОСОБА_3 отримала у спадок, а також надано право довічного проживання в цьому будинку з правом реєстрації в ньому свого місця проживання.
На період проведення ремонту у вказаному житловому будинку, а також оформлення свідоцтва про прийняття спадщини на ОСОБА_3 , ОСОБА_5 і ОСОБА_3 дали їй згоду на тимчасову реєстрацію місця їхнього проживання в квартирі, що їй належить по АДРЕСА_2 .
16.08.2013 року між ними, з однієї сторони та ОСОБА_3 , з другої сторони був укладений договір довічного права проживання в житловому будинку, в АДРЕСА_1 , згідно якого відповідачка ОСОБА_3 надає їм право довічного проживання з правом реєстрації місця свого проживання у вищевказаному будинку.
Після того як ремонтні роботи в зазначеному будинку були закінчені, відносини між їхніми сім`ями значно погіршились. Сім`я ОСОБА_6 стала вимагати від них, щоб вони сплачували квартплату за проживання в цьому будинку, або виселялись. При цьому на неодноразові прохання до ОСОБА_3 , як власника будинку, за адресою: в АДРЕСА_1 , остання категорично відмовляється надати їм згоду на реєстрацію місця проживання за вищевказаною адресою, тому вони змушені звернутись із вказаним позовом до суду.
Ухвалою суду від 01.08.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою суду від 09.06.2026 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивачка ОСОБА_4 та представник позивачів – адвокат Івасишин В.П. позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.
Позивачка ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що до 2013 року вони з чоловіком проживали у селі в будинку, який у подальшому продали, а виручені від його продажу кошти використали для проведення ремонту житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За її словами, у 2013 році вони вселилися до зазначеного будинку, здійснили ремонт огорожі, забетонували подвір`я та виконали інші ремонтні роботи.
Позивачка зазначила, що її чоловік ОСОБА_2 є онкохворим, спільних дітей вони не мають. З метою проведення ремонту будинку ними також було оформлено кредит. Крім того, між ними та ОСОБА_3 було складено договір про довічне проживання у будинку, який сторони мали намір посвідчити нотаріально.
За словами позивачки, починаючи з 2016 року відносини між ними та ОСОБА_3 погіршилися. Остання повідомила, що передумала укладати зазначений договір, оскільки після проведення ремонту будинку змінила своє рішення. Після цього, як пояснила позивачка, ОСОБА_3 почала вимагати від неї повернення коштів, витрачених на ремонт будинку.
Також позивачка зазначила, що питання щодо внесення плати за проживання у будинку з ОСОБА_3 ними не обговорювалося, оскільки сторони виходили з того, що між ними буде укладено та нотаріально посвідчено договір, який передбачав їх довічне право проживання у спірному будинку.
Позивач ОСОБА_2 не з"явився в судове засідання, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи. Представник, адвокат Івасишин В.П. повідомив, що позивач знаходиться на стаціонарному лікуванні і він не заперечує щоб справу слухати за його відсутності. Позовні вимоги підтримує.
Представник позивачки – адвокат Івасишин В.П. суду пояснив, що позивачі заселилися в будинок по АДРЕСА_1 , в 2013 році. В будинку відбулась пожежа, там ніхто не проживав, оскільки він був не придатний для проживання. Станом на 2016 рік, позивачі витратили на ремонт будинку 183034,00 грн. Укладаючи договір довічного права проживання в будинку ОСОБА_3 надавала право позивачам пожиттєвого проживання, позивачі виконали умови договору, зробили в будинку ремонт і просять їх зареєструвати в будинку.
Представник відповідачки – адвокат Осокін С.Ю. в судовому засідання позовні вимоги не визнав, пояснив що договір укладений між сторонами на право довічного проживання в будинку по АДРЕСА_1 нотаріально не посвідчений. Крім того, на момент укладання договору відповідачка ОСОБА_3 не була власником вищезазначеного будинку, свідоцтво про право на спадщину вона отримала 04.10.2016 року.
Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила, що знайома з ОСОБА_1 з 2014 року. ОСОБА_4 повідомляла їй, що разом із чоловіком приїхала із села та проживає у родичів, та робить ремонт в будинку. У 2014 році ОСОБА_4 зверталася до неї з проханням позичити 20 000 грн, які, зі слів свідка, були повернуті у 2015 році. Також свідок зазначила, що ОСОБА_4 повідомляла їй про відсутність у них із чоловіком дітей. У 2014 році свідок декілька разів відвідувала ОСОБА_8 за місцем її проживання. Під час цих відвідувань остання скаржилася на нестачу коштів для проведення ремонту будинку. Свідок особисто бачила мішки зі шпаклівкою, зазначила, що веранда будинку потребувала ремонту, а подвір`я на той час не було забетоноване.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що у 2010 році познайомився зі своїм двоюрідним братом ОСОБА_2 та його співмешканкою ОСОБА_1 . За його словами, вони тяжко працювали, у зв`язку з чим він разом із дружиною вирішили допомогти їм та запропонували проживати у будинку матері дружини, за домовленістю, відповідно до якої останні мали передати їм у користування свої земельні паї, отримане з них зерно використовувати для спільного утримання худоби, а також вести спільне господарство. При цьому вони запропонували самостійно здійснити ремонт будинку, однак ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повідомили, що виконають ремонт власними силами. Свідок пояснив, що надавав їм грошові кошти на проведення ремонту з власної кредитної картки, які вони згодом повертали, а він погашав кредитну заборгованість. За його словами, загальна вартість ремонту становила близько 70 000 грн. У зв`язку з цим сторони домовилися, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 протягом трьох років проживатимуть у будинку безоплатно, після чого передадуть свої земельні паї відповідно до досягнутих домовленостей. У 2016 році, коли, за його словами, настав час виконання зазначеної домовленості, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовилися передати земельні паї. Крім того, вони висловили бажання зареєструвати своє місце проживання у будинку, однак зробити це було неможливо через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, у зв`язку з чим він зареєстрував їх у своїй квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_3 . Згодом ОСОБА_2 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом про стягнення з них 450 000 грн витрат на ремонт будинку, хоча фактичні витрати на ремонт становили близько 70 000 грн. В подальшому вони домовилися, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживатимуть у будинку до 2020 року, після чого звільнять його, однак після спливу зазначеного строку вони будинок не залишили та не реагували на прохання про виселення. У 2013 році ним було складено проєкт договору про довічне проживання, який він декілька разів переписував. За його словами, вони планували посвідчити цей договір нотаріально після передачі земельних паїв, однак через невиконання цієї умови позивачами до нотаріуса вони не звернулися. Зазначив, що у теперішній час він з дружиною бажає використовувати спірний будинок для проживання своїх онуків, які наразі винаймають житло.
Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.
Згідно до ч. 1 ст. 12 та ч.ч. 3, 4 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору пожиттєвого права проживання в житловому будинку від 16.08.2013 року ОСОБА_9 надала право пожиттєвого права проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_10 в житловому будинку АДРЕСА_4 , зараз м.Подільськ Одеської області з правом прописки по даному адресу.
Після смерті останнього жильця ОСОБА_2 або ОСОБА_1 все їх майно за проживання в спірному будинку переходить по спадкуванню в особисте користування онуків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та розподіляється в рівних частинах між ними: 
-будинок та всі господарські будівлі в АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_1 ;
-Земельні паї ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в с.Малаївці Окнянського раойну Одеської області, колгосп «Правда», площею 12 га. (земля переходить в рахунок оплати проживання в будинку);
-І все рухоме та нерухоме майно, належне ОСОБА_2 та ОСОБА_10 та не вказане в цьому договорі.
Контроль за виконанням даного договору покладено на сина позивачки ОСОБА_13 і невістки ОСОБА_14 .
Даний договір був складений у присутності свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та підписаний ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_16 , ОСОБА_12 .
Згідно копії рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 18.09.2017 року ОСОБА_2 відмовлено в позовних вимогах до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про повернення вартості безпідставно набутого майна. 
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії НВА 094858 ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_17 отримала спадщину у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 , колишня назва м.Котовськ Одеської області, свідоцтво видане державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Дацковою Ф.А., 04.10.2016 року, зареєстровано в реєстрі за №5-466.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Згідно приписів ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до статей 203, 207 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, а у випадках, визначених законом, підлягає нотаріальному посвідченню.
Судом встановлено, що спірний документ фактично передбачає встановлення довічного права користування житловим будинком, що є обтяженням нерухомого майна та потребує дотримання встановленої законом форми правочину.
Укладений договір пожиттєвого права проживання в житловому будинку нотаріально не посвідчений, що суперечить вимогам цивільного законодавства щодо правочинів, які стосуються нерухомого майна.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду (постанови від 20.02.2019 у справі № 308/9708/15-ц, від 04.09.2019 у справі № 522/10119/17), для виникнення речових прав на нерухоме майно має бути дотримана встановлена законом форма правочину, зокрема вимоги щодо нотаріального посвідчення, якщо такі передбачені законом, а недодержання форми свідчить про відсутність правових наслідків, на які сторони посилаються.
Також, слід зазначити, що в позовних вимогах ОСОБА_2 та ОСОБА_4 фактично просять суд зобов`язати відповідача подати документи про право власності і надати згоду на реєстрацію їх місця проживання. 
Відповідно до постанови Верховного Суду від 11.12.2019 у справі № 522/1912/17, від 03.06.2021, у справі № 760/21444/18, зобов`язання особи вчинити певні дії можливе лише за умови доведення існування чіткого, визначеного законом або договором обов`язку таку дію вчинити.
Вимога про зобов`язання відповідачку надати документи та згоду на реєстрацію місця проживання позивачів фактично спрямована на примусове створення юридичних передумов для реєстрації, що не передбачено законом.
Реєстрація місця проживання є адміністративною процедурою, яка здійснюється органом реєстрації за наявності визначених законом документів, а не за судовим рішенням, яке підміняє волевиявлення власника.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачка взяла на себе обов`язок подавати документи до органу реєстрації або безумовно зобов`язалася надати згоду на реєстрацію місця проживання позивачів у спірному будинку.
Сам по собі факт підписання сторонами не посвідченого належним чином документа не породжує у відповідача безумовного обов`язку вчиняти дії щодо реєстрації місця проживання позивачів, оскільки такий обов`язок не передбачений законом і прямо не випливає з умов договору.
Крім того, із змісту договору вбачається, що він містить також умови щодо розпорядження майном на випадок смерті позивачів, що фактично стосується спадкових правовідносин, які відповідно до положень книги шостої Цивільного кодексу України можуть регулюватися лише заповітом або спадковим договором, які підлягають нотаріальному посвідченню.
Таким чином, зазначений документ не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту правочину і не породжує цивільно-правових наслідків, на які посилаються позивачі.
Суд також враховує, що на момент укладення 16.08.2013 року документа, на який посилаються позивачі, ОСОБА_3 не була власником спірного житлового будинку, оскільки право власності на нього вона набула лише 04.10.2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії НВА 094858.
Отже, на момент підписання сторонами договору пожиттєвого прав проживння в житловому будинку у 2013 році відповідачка не мала належного їй речового права на спірний об`єкт нерухомого майна та не була носієм повноважень власника щодо розпорядження ним або встановлення будь-яких обтяжень чи обмежень права користування.
Відповідно до загальних засад цивільного законодавства та правової природи речових прав, особа не може встановлювати обтяження або надавати речові права щодо майна, яке їй не належить на праві власності або іншому речовому праві.
Таким чином, навіть за умови існування домовленостей між сторонами, укладений у 2013 році договір не може породжувати речових чи зобов`язальних прав щодо спірного житлового будинку, оскільки на момент його підписання відсутній був необхідний правовий титул у відповідачки як власника майна.
Саме по собі волевиявлення сторін щодо майбутнього оформлення прав або користування майном не створює цивільно-правових наслідків, якщо на момент його вчинення у сторони відсутні юридичні повноваження щодо відповідного об`єкта.
У зв`язку з цим посилання позивачів на зазначений документ як на підставу виникнення довічного права користування та права реєстрації місця проживання є необґрунтованими та не підтверджуються вимогами чинного законодавства.
Оскільки позивачами не доведено порушення їхнього суб`єктивного права та наявності у відповідача відповідного обов`язку, підстави для задоволення позову відсутні.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається.
Позивачі не довели існування у відповідача юридичного обов`язку вчинити заявлені дії.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації місця проживання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-
ухвалив:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зобов`язання вчинити дії щодо реєстрації місця проживання - відмовити в повному обсязі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя Г.В.Павловська

Повний текст рішення складено та підписано 29.06.2026 року.