Справа №:755/919/26
Провадження №: 2/755/2305/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"01" липня 2026 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: 
головуючого судді - Катющенко В.П.
при секретарі - Мовчан А.С.
за участю: представника позивача Ковпатюк Л.О.
представника відповідача ОСОБА_3.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за позовом Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» до ОСОБА_1 про стягнення збитків, - 
В С Т А Н О В И В:
Позивач, Державне підприємство «Сервісно-видавничий центр», звернулося до суду з позовом, у якому просить суд: стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» шкоду у розмірі 834 940 грн, сплачений судовий збір у розмірі 12 524,10 грн та комісійний збір банку в сумі 125,24 грн.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач у період з 08.08.2016 по 28.03.2018 виконував обов`язки директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» на підставі наказів державної фіскальної служби України. Відповідач перебуваючи в статусі виконуючого обов`язки директора державного підприємства був наділений правом підпису документів, розпорядження рахунками та матеріальними цінностями ДП «СВЦ». Відповідно до пп.7.7.3 ст.7 Статуту ДП «СВЦ», затвердженого наказом ДФС України №176 від 14.03.2017, директор несе відповідальність за виконання завдань, визначених Статутом, формування і виконання фінансового плану та плану розвитку Підприємства, результати господарської діяльності Підприємства, виконання показників ефективності діяльності Підприємства, використання державного майна і прибутку згідно з контрактом; пп.7.7.4. ст.7 Статуту - під час реалізації своїх прав і виконання обов`язків директор повинен діяти в інтересах Підприємства, забезпечує ефективне використання та збереження майна, переданого Підприємству.
30.09.2016 та 30.12.2026 відповідач, як виконуючий обов`язки директора, прийняв рішення про укладення правочину на відвантаження поліграфічної продукції з ТОВ «ВКК «Самміт-книга» на суму 1 089 360 грн, за яким не було здійснено повної оплати на рахунок ДП «СВЦ», чим спричинено позивачу збитки на суму 834 940 грн. Дані обставини підтверджуються договором № 42 від 09.03.2016 між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга»; протоколами погодження договірної ціни: додаток 2 від 30.09.2016 на суму 99 360 грн, додаток № 3 від 30.12.2016 до Договору на суму 990 000 грн; видатковою накладною № 842 від 30.09.2016 на суму 99 360 грн; видатковою накладною № 1083 від 30.12.2016 на суму 990 000 грн.
Відповідно до п.3.2. Договору, виконавець оплачує за друковану продукцію на умовах попередньої 100% оплати. Однак, відповідачем було відпущено продукцію без дотримання даної умови, тобто без авансової оплати. Виконавець з червня 2016 року по березень 2018 року здійснив часткове погашення заборгованості на загальну суму 256 968 грн. З метою досудового врегулювання спору відповідач направляв на адресу виконавця вимогу про погашення заборгованості від 12.02.2018 № 111 та вимогу про погашення заборгованості від 26.03.2018 № 215. Виконавцем у 2018 році частково погашено заборгованість: 02.02.2018 на суму 3 560 грн та 23.03.2018 на суму 1 500 грн.
В той же час, упродовж перебування на посаді виконуючого обов`язки директора підприємства у 2016-2018 роках, позовних вимог до боржника ТОВ «ВКК «Самміт-книга» в порядку господарського судочинства відповідачем заявлено не було. Дотепер за даним Договором у позивача обліковуються збитки у розмірі 834 940 грн. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі № 640/35249/21 за позовом Державної аудиторської служби України до ДП «СВЦ» про зобов`язання вчинити дії, встановлені обставини, зокрема: не забезпечено відшкодування боргу у сумі 834,9 тис. грн, через не проведення претензійно-позовної роботи з ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга». Даним рішенням, яке набрало законної сили, зобов`язано ДП «СВЦ» виконати п.3 вимоги Державної аудиторської служби України від 16.07.2021 №000300-14/9054-2021.
Однак, подання позову у 2025 році до ТОВ «ВКК «Самміт-книга» завершилось поверненням позовної заяви позивача без розгляду через неможливість надати належним чином оформлені первинні документи щодо передачі продукції, які складались відповідачем у 2016 році. Станом на день подачі позовної заяви збитки позивачу не відшкодовані. Відповідачем через його підписання завідомо невигідних для юридичної особи правочинів (додатків № 2 та № 3 до договору № 42), неналежне оформлення первинних документів (видаткових накладних) та бездіяльність щодо належного оформлення первинних документів чи їх відновлення, не звернення до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга» заборгованості за поліграфічну продукції на суму 834 940 грн, була спричинена майнова шкода/збитки позивачу на суму 834 940 грн. Отже, відповідач несе цивільно-правову відповідальність за збитки, завдані позивачу своїми винними діями (недотримання умов правочину, неналежне складання первинних документів) чи бездіяльністю (невжиття всіх необхідних заходів для відшкодування збитків).
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27.01.2026 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки.
11.03.2026 від відповідача надійшло клопотання про надання додаткового строку для подання відзиву на позовну заяву, ознайомлення з матеріалами справи та відкладення слухання справи.
20.04.2026 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Обґрунтовуючи заперечення на позовну заяву зазначив, що поданий позов є юридично необґрунтованим, з юридично некоректним формулюванням визначень, фактично суперечливим та таким, що базується на неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права і довільному трактуванні обставин справи, є таким, що базується на хибній фактичній основі, неправильно сформульованих позовних вимогах, а також на недоведених обставинах, що мають юридичне значення, зокрема причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленою шкодою. 
Так, зазначає, що позивач намагається перекласти на відповідача наслідки власної багаторічної бездіяльності, організаційних прорахунків і неналежного ведення господарської діяльності, що є свідомим зловживанням правом, а отже є таким що не підлягає задоволенню з наступних підстав. У позовній заяві позивач просить суд покласти на відповідача - особу, яка виконувала обов`язки директора державного підприємства у період з 08.08.2016 по 28.03.2018, відповідальність за нібито завдані майнову шкоду/збитки у розмірі 834 940 грн, посилаючись на укладення правочину та подальшу несплату контрагентом вартості продукції. З матеріалів справи без жодних сумнівів випливає, що договір №42 від 09.03.2016 було підписано директором Полікарчуком П.Л. до призначення відповідача на посаду виконувача обов`язків директора ДП «СВЦ». Відтак рішення про укладення цього договору, визначення умов поставки поліграфічної продукції було прийнято до початку виконання своїх обов`язків відповідачем. Таким чином, рішення щодо укладення господарського зобов`язання було прийнято без участі відповідача, а отже покладення на нього відповідальності за наслідки такого рішення є юридично неспроможним. Також твердження позивача, що нібито відповідач через його підписання завідомо невигідних для юридичної особи правочинів (додатки № 2 та № 3 до договору № 42) є помилковим, оскільки додатки до договору (специфікації, графіки, описи), які уточнюють або деталізують умови, не є окремими правочинами, що в свою чергу вказує на невизначеність позивача у своїй правовій позиції та позовних вимогах. Позивач, безпідставно стверджує, що відповідач приймав рішення щодо укладення договору, хоча насправді таких рішень відповідач не приймав. Це є прямим порушенням вимог цивільного законодавства та виключає можливість покладення на відповідача відповідальності за наслідки господарської діяльності, рішення про участь у якій він не приймав. 
Крім того, позивач не визначився з предметом позову і правовою природою заявлених вимог. Так, позивач у позовній заяві стверджує, що відповідачем «була спричинена майнова шкода/збитки на суму 834 940 грн, при цьому використано формулювання «шкода/збитки» через косу риску, що є юридично недопустимим. Поняття «майнова шкода» і поняття «збитки» не є тотожними. В той же час, позивач неправильно ототожнює дебіторську заборгованість з майновою шкодою/збитками і не довів їх наявності. Позивачем у справі заявлено вимогу про стягнення нібито завданої майнової шкоди в сумі 834 940 грн, посилаючись на наявну дебіторську заборгованість ТОВ «ВКК «Самміт-книга». Проте, така правова позиція є повністю безпідставною та суперечить чинному законодавству і бухгалтерській практиці. Наявна дебіторська заборгованість фактично є активом підприємства, що підтверджується Оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 361 «Розрахунки з покупцями та замовниками» наданої позивачем, згідно з якою заборгованість ТОВ «ВКК «Самміт-книга» відображена як діюча та потенційно підлягає поверненню. Таким чином, на момент подачі позову не існує юридичних підстав визнавати ці кошти збитками або майновою шкодою, оскільки вони не втратили свою економічну цінність. Враховуючи наведене, позовні вимоги ДП «СВЦ» щодо стягнення шкоди у вигляді дебіторської заборгованості ТОВ «Самміт-книга» є неправомірними, необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені, оскільки наявність активу, підтверджена бухгалтерським обліком та Оборотно-сальдовою відомістю, виключає будь-які підстави для визнання цієї заборгованості збитками підприємства. 
Зазначає, що у своїй позовній заяві позивач не довів настання збитків відповідачем, не довів причинного зв`язку між конкретними діями відповідача та заявленою сумою, не довів вини відповідача, що є безумовною підставою для відмови у позові. Додатково наголошує, що відповідач здійснював господарську діяльність у межах повноважень, визначених статутом підприємства, який прямо передбачає право керівника діяти від імені підприємства без довіреності та укладати правочини. Укладення господарських договорів саме по собі не може свідчити про протиправність поведінки чи вину, оскільки є звичайною господарською діяльністю підприємства. Часткове погашення заборгованості контрагентом у період з 2016 по 2018 роки свідчить про наявність господарських відносин та вжиття заходів щодо врегулювання боргу, а не про протиправність дій відповідача. Наявність дебіторської заборгованості сама по собі не є збитками, а є звичайним ризиком господарської діяльності. 
При цьому позивач намагається кваліфікувати дії відповідача як такі, що спричинили збитки підприємству, проте не доводить жодного з обов`язкових елементів цивільно-правової відповідальності. Зокрема, відсутня протиправна поведінка, оскільки дії відповідача відповідали статуту та господарській практиці; відсутній причинний зв`язок, оскільки заборгованість виникла внаслідок неналежного виконання зобов`язань контрагентом та наявності збитків; відсутня вина, оскільки відповідач здійснював претензійну роботу, що прямо підтверджується матеріалами, доданими самим позивачем. Більше того, позивач замовчує ключову обставину: після звільнення відповідача підприємство очолювало щонайменше 5-6 інших керівників, які протягом тривалого часу не вживали належних заходів щодо стягнення заборгованості. Саме їх бездіяльність, а не дії відповідача, могла призвести до неможливості ефективного стягнення боргу. Таким чином, позивач фактично намагається перекласти відповідальність за власну багаторічну управлінську бездіяльність на особу, яка не мала відношення до подальшого супроводження заборгованості, оскільки після звільнення відповідача, претензійно-позовна робота з ТОВ «ВКК «Самміт-книга» не велася. 
Крім того, відповідач зазначає, що акт аудиту, на який посилається позивач, містить лише суб`єктивні висновки аудитора та не підтверджує ані факту протиправної поведінки відповідача, ані його вини, ані причинного зв`язку, що виключає можливість покладення відповідальності. Крім того, акт аудиту, на який фактично спирається позивач, не є належним доказом у розумінні статей 76-78 ЦПК України, оскільки містить лише суб`єктивні висновки та оціночні судження аудитора і не підтверджує безпосередньо факти протиправної поведінки чи вини відповідача. Такий документ не може підміняти собою належні та допустимі докази. 
Відповідач зазначає, що правова позиція позивача у позовній заяві є внутрішньо суперечливою, фактично взаємовиключною та такою, що не відповідає базовим принципам цивільно правової відповідальності і доказування. Більше того, позивач одночасно висуває декілька різних і несумісних підстав відповідальності: нібито укладення або погодження «завідомо невигідних правочинів»; неналежне оформлення первинних документів; бездіяльність щодо їх відновлення; незвернення до суду з позовом про стягнення заборгованості. Таке поєднання свідчить про відсутність чітко визначеного складу правопорушення, оскільки кожна із зазначених підстав має різний юридичний зміст, передбачає різний обсяг обов`язків та відноситься до різних функціональних сфер діяльності підприємства. Фактично позивач намагається побудувати відповідальність за принципом «сукупності будь-яких можливих порушень», не доводячи жодне з них належним чином і не встановлюючи причинно-наслідкового зв`язку з конкретною шкодою. 
Окремо відповідач наголошує на принциповій помилці позивача щодо первинних документів, твердження про «неналежне оформлення видаткових накладних відповідачем» є юридично некоректним, оскільки позивач не визначає, які саме дії особисто вчинив відповідач, не доводить, що саме відповідач оформлював такі документи та підміняє функціональні обов`язки різних посадових осіб. Це свідчить про підміну предмета доказування і спробу покласти на керівника відповідальність за діяльність всього підприємства без індивідуалізації його дій. Така невизначеність є неприпустимою у судовому процесі, оскільки предмет і підстава позову повинні бути чітко сформульовані. Фактично позивач намагається «підмінити» відсутність належного обґрунтування довільним поєднанням різних правових категорій, що є ознакою юридичної некомпетентності та зловживання процесуальними правами. Більше того, навіть у межах власної логіки позивач не довів наявності саме збитків. Наявність дебіторської заборгованості не є автоматично збитками, оскільки: заборгованість є активом підприємства; вона підлягає стягненню; її непогашення контрагентом не означає остаточної втрати майна. Позивач фактично підміняє поняття «ризик господарської діяльності» поняттям «збитки», що є грубою помилкою. 
Крім того, відповідачем зазначено, що позов подано з явним пропуском строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. Спірні правовідносини виникли у 2016 році, а відповідач припинив виконання обов`язків у 2018 році. Водночас позов подано лише у 2025 році, тобто із явним пропуском загальної позовної давності, встановленої цивільним законодавством. В той же час, позивач не навів поважних причин пропуску строку, що свідчить про зловживання правом, і є самостійною підставою для відмови у позові. Позивач не навів жодних обґрунтованих підстав для поновлення строку та не пояснив причин такої тривалої бездіяльності. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що протягом багатьох років підприємство не вживало належних заходів для захисту своїх прав. Змінювались керівники, але позов не подавався і лише після фактичної втрати можливості ефективного стягнення боргу позивач намагається перекласти відповідальність на колишнього керівника. Така поведінка свідчить про зловживання правом на звернення до суду, коли позивач свідомо ігнорує строки давності, а потім намагається компенсувати власну бездіяльність за рахунок відповідача. 
Таким чином, відповідач зазначає, що позивач не довів наявності збитків як правової категорії; плутає базові юридичні поняття (шкода/збитки); пропустив строки позовної давності; не обґрунтував причин їх поновлення; перекладає власні управлінські та облікові порушення на відповідача. У сукупності це свідчить не лише про безпідставність заявлених вимог, а й про їх штучний характер, спрямований на ретроспективне перекладення відповідальності за власну бездіяльність та неналежне ведення діяльності підприємства. 
29.04.2026 від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності.
18.05.2026 від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній повністю відхиляє заперечення відповідача на позовну заяву. Твердження відповідача про те що в позові зазначено, що договір № 42 від 09.03.2016 був укладений відповідачем, є невідповідними. Так, в позові вказано про укладання відповідачем Додатку № 2 від 30.09.2016, Додатку № 3 від 30.12.2026 до Договору № 42 від 09.03.2016 та видаткових накладних від 30.09.2016 та від 30.12.2026. Крім того, щодо поняття «майнова шкода» чи «майнові збитки» в позовній заяві визначено про стягнення майнової шкоди на підставі ст. 1166 ЦК України. Обоє термінів є тотожними, оскільки йдеться про втрату активів чи недоотримання належних доходів юридичною особою. Крім того, про необхідність відшкодування боргу у сумі 834,9 тис. грн. визначено у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі №640/35249/21 за позовом Державної аудиторської служби України до Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» про зобов`язання вчинити дії. В той же час, позивач також заперечує проти заяви відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин на підставі того, що відповідач особисто сам допустив пропущення половини строку позовної давності у 2016-2018 роках, перебуваючи на керівній посаді. Заяву про застосування строку позовної давності до бездіяльності відповідача через не проведення претензійно-позовної роботи з ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга» щодо стягнення повної суми заборгованості вважає з боку відповідача несправедливою та недобросовісною. 
У підготовчому судовому засіданні 18.05.2026, ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа із зазначенням у протоколі судового засідання задоволено клопотання представника позивача Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» - Ковпатюк Л.О. та поновлено строк на подання відповіді на відзив.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18.05.2026 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, встановивши загальний порядок дослідження доказів у справі.
В судовому засіданні представник позивача ДП «СВЦ» - Ковпатюк Л.О. підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові. Додатково суду зазначила, що у 2021 році на підприємстві проводилась аудиторська перевірка, за результатами якої було встановлено збитки підприємству на суму понад 800 тисяч гривень. Так, відповідач відвантажив продукцію без попередньої оплати та не вжив заходів для стягнення коштів з ТОВ «ВКК «Самміт-книга». При цьому строк звернення до господарського суду було пропущено, тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до відповідача. Крім того, зазначила, що відповідач вчинив завідомо невигідний правочин, уклавши наступні договори - додатки № 2 та № 3 до договору на реалізацію друкованої продукції, та не виконав умови правочину, а саме відвантажив товар без попередньої оплати. Стосовно працевлаштування відповідача пояснила, що він не був найманим працівником підприємства. Представнику невідомо ким відповідач був призначений, оскільки вони його не приймали на роботу, це робила фіскальна служба. В той же час, ОСОБА_1 був звільнений 28.03.2018, а частина строку позовної давності припадала на його безпосередню діяльність на підприємстві. Стосовно звернення до господарського суду з позовом до ТОВ «ВКК «Самміт-книга» представник позивача пояснила суду, що позовна заява була повернута, оскільки не усунуті недоліки викладені в ухвалі про залишення позову без руху.
Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовної заяви з підстав викладених у відзиві. Додатково суду пояснила, що договір був підписаний ще попереднім директором підприємства. В той же час, ведення первинних документів та оформлення їх не входить до повноважень директора. Крім того, відповідач звертався із претензіями до ТОВ «ВКК «Самміт-книга» задля погашення заборгованості. Представник зауважила, що після звільнення відповідача з посади виконуючого обов`язки директора підприємства, претензій до нього заявлено не було. Крім того, ОСОБА_1 не був найманим працівником, а тому на нього не поширювалась дія трудового законодавства. Так як контракт з ним не укладався, то ОСОБА_1 не був зобов`язаний зберігати у себе документи, а вони мали зберігатися на підприємстві. Представник наголосила, що збитками підприємства в даній ситуації є дебіторська заборгованість, що є активом підприємства. Стосовно строку звернення до суду вказала, що посилання позивача на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду не є доказом завдання збитків підприємству відповідачем.
Відтак, суд, вислухавши позиції представників учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що наказом Державної фіскальної служби України від 05.08.2016 № 2862-о призначено виконуючим обов`язки директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» ОСОБА_1 08.08.2016 до призначення директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» в установленому порядку (а.с.19).
Наказом в.о. директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» ОСОБА_1 від 08.08.2016 № 78-п, відповідно до наказу ДФС України від 05.08.2016 № 2862-о «Про призначення» 08.08.2016 приступає до виконання обов`язків директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» до призначення директора ДП «СВЦ» в установленому порядку (а.с.20).
Наказом Державної фіскальної служби від 23.03.2018 № 481-о, звільнено 23.03.2018 ОСОБА_1 з посади виконуючого обов`язки директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» у зв`язку з призначенням в установленому порядку директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр», пункт 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (а.с.21).
Наказом Державної фіскальної служби України від 28.03.2018 № 503-о внесено зміни до наказу Державної фіскальної служби України від 23.03.2018 № 481-о «Про звільнення ОСОБА_1 » замінивши в наказі слова і цифри «23 березня 2018 року» на слова і цифри «28 березня 2018 року» (а.с.22).
28.03.2018 в.о. директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» видав наказ № 42-п «Про припинення виконання обов`язків ОСОБА_1 » у зв`язку з призначенням в установленому порядку директора Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» (а.с.23).
09.03.2016 між Державним підприємством «Сервісно-видавничий центр» (далі - Видавець), в особі директора Полікарчука Павла Львовича , та ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга» (далі - Виконавець), в особі директора Степуріна Івана Миколайовича, укладено договір № 42 на реалізацію друкованої продукції (далі - Договір № 42), за умовами якого Видавець замовляє, а Виконавець приймає на себе зобов`язання щодо надання послуг з реалізації друкованої продукції Видавця за цінами, що відповідає видавничій вартості, яка визначається у протоколі погодження договірної ціни поліграфічної продукції, що є невід`ємними додатками до цього Договору (а.с.24).
Відповідно до пункту 1.2 Договору № 42, Видавець передає друковану продукцію Виконавцю за ціною погодженою протоколом погодження договірної ціни з реалізації друкованої продукції. В той же час пунктом 3.2 Договору № 42 передбачено, що Виконавець оплачує за друковану продукцію шляхом здійснення 100 % попередньої оплати Видавцю (а.с.24).
Згідно пункту 5.4 Договору № 42, строк дії договору визначається з моменту його підписання і до 31.12.2016, але не раніше виконання всіх зобов`язань та розрахунків за даним Договором (а.с.24 - зворот).
30.09.2016 між Державним підприємством «Сервісно-видавничий центр», в особі в.о. директора ОСОБА_1., та ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга», в особі директора Степуріна І.М. підписано Додаток № 2 до Договору на реалізацію друкованої продукції № 42 від 09.03.2016 - протокол погодження договірної ціни поліграфічної продукції, за яким реалізації підлягала книга «Митно-тарифне регулювання» в кількості 1 080 шт. за ціною 92,00 грн за примірник (без ПДВ) на загальну суму 99 360,00 грн (а.с.25).
30.12.2016 між Державним підприємством «Сервісно-видавничий центр», в особі в.о. директора ОСОБА_1., та ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга», в особі директора Степуріна І.М. підписано Додаток № 3 до Договору на реалізацію друкованої продукції № 42 від 09.03.2016 - протокол погодження договірної ціни поліграфічної продукції, за яким реалізації підлягали: книга «Митно-тарифне регулювання» в кількості 4 200 шт. за ціною 150,00 грн. за примірник (без ПДВ) на загальну суму 630 000,00 грн; журнал «Вісник. Рейтинг» №4/2016 в кількості 980,00 шт. за ціною 150,00 грн. за примірник (без ПДВ) на загальну суму 147 000,00 грн; журнал «Вісник. Рейтинг» №5-6/2016 в кількості 1 420 шт. за ціною 150,00 грн за примірник (без ПДВ) на загальну суму 213 000,00 гривень, що загалом складає 990 000 грн (а.с.25).
З метою погашення заборгованості в.о. директора ДП «СВЦ» ОСОБА_1. на адресу ТОВ «САММІТ-КНИГА» направлялися вимога від 12.02.2018 №111 про сплату заборгованості в розмірі 836 440,00 грн (а.с.29) та вимога від 26.03.2018 №215 про сплату заборгованості в розмірі 834 940,00 грн (а.с.30). Додатково зазначалось, що у разі повної або часткової відмови від виконання заявлених у цій претензії вимог у визначений строк у повному обсязі, ДП «СВЦ» буде змушене звернутись до суду з метою примусового стягнення заборгованості, що призведе до збільшення суми боргу на суму відшкодування штрафних санкцій та судових витрат.
Згідно оборотно-сальдової відомості по рахунку 361 за березень 2016 року - серпень 2025 року вбачається, що ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга» має заборгованість перед ДП «СВЦ» в розмірі 834 940,00 грн (а.с.31). При цьому, вбачається, що ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга» 20.11.2017 сплатило грошові кошти в розмірі 244 351,00 грн; 28.11.2017 - в розмірі 5 009,00 грн; 02.02.2018 - в розмірі 3 560,00 грн; 23.03.2018 - в розмірі 1 500 грн. На підтвердження даного факту позивачем також надано виписки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.32-41).
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі № 640/35249/21 позовну заяву Державної аудиторської служби України про зобов`язання вчинити дії задоволено повністю та зобов`язано Державне підприємство Сервісно-видавничий центр виконати пункти 3, 4, 5, 6 та 8 вимоги Державної аудиторської служби України від 16.07.2021 року №000300-14/9054-2021 (а.с.42-49).
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 стаття 13 ЦПК України).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частини 1-2 статті 16 ЦК України).
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (частина 2 статті 11 ЦК України).
Відповідно до частин 1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Відповідно до частини 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частинами першою, третьою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із статтею 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина 1 статті 611 ЦК України).
За частинами першою та другою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
Відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності.

Загальні положення про відшкодування шкоди наведені у параграфі 1 глави 82 ЦК України. Так, за частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Із аналізу вищенаведених норм вбачається, що однією з підстав виникнення зобов`язання є заподіяння шкоди (збитків) іншій особі, а для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків (шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками (шкодою); наявності вини особи, яка заподіяла збитки (шкоду). За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 18.12.2018 у справі № 910/20363/17 зазначив, що застосування цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб`єкт, об`єкт, об`єктивна та суб`єктивна сторона. Суб`єктом є боржник; об`єктом - правовідносини по зобов`язаннях; об`єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов`язання, причинний зв`язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб`єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.
За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, тобто для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту протиправної поведінки, розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою.
В постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 904/982/19 зроблено наступний висновок.
Згідно з частиною другою статті 1166 ЦК України, особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
ЦК України не містить визначення поняття «вина». Втім, у окремих статтях цього Кодексу, згадується про умисел та необережність. Таким чином, в цивільному праві традиційно розрізняють умисну та необережну форми вини.
У частині першій статті 614 ЦК України зазначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Застосовуючи за аналогією статтю 614 ЦК України до деліктних відносин, виною є невжиття особою всіх належних від неї заходів для запобігання заподіянню шкоди («поведінкова концепція вини»).
Умисел як форма вини включає елемент усвідомлення та наміру. Діяння особи вважаються такими, що вчинені з умислом, якщо вона усвідомлювала протиправність своєї поведінки та бажала або свідомо допускала настання шкоди (збитків).
Вина у формі необережності має місце за відсутності у особи наміру завдати шкоди. При необережності особа не передбачала можливість настання шкідливих наслідків свого діяння, хоча могла та повинна була їх передбачити або легковажно (безпідставно) сподівалася на їх відвернення.
Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність усіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправна поведінка; збитки; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом (постанови КГС ВС від 04.04.2018 у справі № 910/2018/17, від 07.09.2021 у справі № 911/2460/18, від 25.10.2022 у cправі № 918/1131/20, постанова ВП ВС від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20).
Протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень.
Обов`язок з доведення наявності зазначених обставин, які свідчать про протиправну поведінку посадової особи товариства, покладено на позивача (постанови ВП ВС від 26.11.2019 у справі № 910/20261/16; постанови КГС ВС від 21.09.2021 у справі №910/1895/20, від 19.07.2023 у cправі № 923/618/21).
Верховний Суд у постанові від 25.06.2019 у справі № 910/422/18 зазначив, що збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин і яке виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.
Для правильного вирішення спорів, пов`язаних з відшкодуванням шкоди, важливе значення має розподіл між сторонами обов`язку доказування, тобто визначення, які юридичні факти повинен довести позивач або відповідач.
Виходячи з цього, позивач повинен довести факт спричинення збитків, обґрунтувати їх розмір, довести безпосередній причинний зв`язок між правопорушенням та заподіянням збитків і розмір відшкодування. Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою потерпілої сторони.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Так, врахувавши наведені законодавчі приписи, взявши до уваги висновки викладені в постановах Верховного Суду, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення як необхідної умови застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків.
Суд не погоджується з твердженнями позивача на те, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі № 640/35249/21 встановлено вину відповідача у завданні збитків підприємству, оскільки у вказаному рішенні значиться, що «Окрім встановленого порушення, яке було зазначено, Держаудитслужба встановила, що відповідальними за зазначене порушення були колишні в.о. директора ДП «СВЦ»: ОСОБА_1».
Верховний Суд у постанові від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14-ц звернув увагу, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі.
При цьому, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.
Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.
Зважаючи на те, що під час розгляду справи № 640/35249/21 за позовом Державної аудиторської служби України до Державного підприємства Сервісно-видавничий центр про зобов`язання вчинити дії, ОСОБА_1 не брав участі в вказаній справі, то обставини встановлені вказані судовим рішенням не можуть мати преюдиційний характер в даній справі. А тому всі обставини в цій справі підлягають встановленню на загальних підставах.
Так, судом встановлено, що відповідач виконував обов`язки в.о. директора ДП «СВЦ» з 08.08.2016 по 28.03.2018. При цьому, Договір на реалізацію друкованої продукції був підписаний 09.03.2016 директором ДП «СВЦ» Полікарчуком П.Л.
В той же час, позивач обґрунтовуючи спричинення саме відповідачем збитків підприємству на суму 834 940 грн посилається на те, що останній 30.09.2016 та 30.12.2026, як виконуючий обов`язки директора, прийняв рішення про укладення правочину на відвантаження поліграфічної продукції з ТОВ «ВКК «Самміт-книга» на суму 1 089 360 грн.
Верховний Суд у постанові від 31.05.2021 у справі № 917/265/18 зазначив, що необхідно розрізняти поняття «додаток до договору» та «додаткова угода до договору».
Так, додаток до договору - це документ, який містить доповнення, уточнення, додаткові роз`яснення, пояснення умов договору, перелік конкретних товарів, послуг тощо. Тобто додаток до договору - це документ, який уточнює або більш детально розкриває зміст договірних умов.
Водночас додаткова угода - є правочином, що вносить зміни до вже існуючого договору. І саме до додаткової угоди можуть застосовуватись вимоги ст. 654 ЦК України, а також положення про нікчемність.
З даного приводу суд зауважує, що 30.09.2016 та 30.12.2026 ОСОБА_1 як в.о. директора ДП «СВЦ» було підписано саме додаток № 2 та додаток № 3 до Договору на реалізацію друкованої продукції № 42 від 09.03.2016, а не укладено додаткову угоду. При цьому, як вже зазначалося, сам Договір на реалізацію друкованої продукції було укладено попереднім директором ДП «СВЦ», який погодив всі істотні умови з ТОВ «ВКК «Самміт-книга».
Суд також звертає увагу на той факт, що відповідачем, як в.о. директора ДП «СВЦ», надсилалися вимоги щодо погашення заборгованості до ТОВ «ВКК «Самміт-книга», остання зокрема за декілька днів до його звільнення. При цьому, ДП «СВЦ» звернулося з позовом до ТОВ «ВКК «Самміт-книга» лише в 2025 році, після того, як рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі № 640/35249/21 було зобов`язано ДП «СВЦ» виконати пункти 3, 4, 5, 6 та 8 вимоги Державної аудиторської служби України від 16.07.2021 №000300-14/9054-2021 (а.с.49), зокрема забезпечити відшкодування на користь ДП «СВЦ» боргу у сумі 834,9 тис. грн з ТОВ «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга», в тому числі відповідно до норм статей 22, 625 Цивільного кодексу України шляхом проведення претензійно-позовної роботи (а.с.43).
Відповідно до статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту
Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
З наведеного убачається, що суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.
Як вбачається з ЄДРСР по справі № 910/13647/25, ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 позовну заяву Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничо-книготорговельна компанія «Самміт-книга» про стягнення 834 940,00 грн повернуто позивачу, у зв`язку із не усуненням недоліків встановлених ухвалою суду від 05.11.2025.
З огляду на викладене, суд не вбачає в діях ОСОБА_1 наявності загальних умов цивільно-правової відповідальності, а позивачем при цьому не виконано свого обов`язку з доведення наявності обставин, які свідчили б про те, що збитки підприємству були завдані саме діями відповідача.
Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» до ОСОБА_1 про стягнення збитків.
Стосовно застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. 
Так, відповідачем було подано заяву про застосування строку позовної давності. 
Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У статті 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).
Таким чином, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову по суті, строк позовної давності в такому випадку не застосовується.
Інші доводи сторін, наведені ними у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58 (sad) принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 20, 22, 202, 204, 207, 256, 257, 261, 267, 509, 526, 610, 611, 614, 626-629, 638, 1166 Цивільного кодексу України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11, 13, 76-82, 89, 209, 258-259, 263-265, 268, 352, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд - 
У Х В А Л И В:
В позові Державного підприємства «Сервісно-видавничий центр» (код ЄДРПОУ: 25286486, вул. Нижньоюрківська, 6, м. Київ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) про стягнення збитків - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.
Повний текст рішення складено 10.07.2026.
Суддя: