ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3744/23  Номер провадження 22-ц/814/2745/26 | Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н. В.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Пікуля В.П., Одринської Т.В.
при секретарі Філоненко О.В.,
за участю сторін: апелянта ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , їх представників адвокатів Новікової-Фесенко М.О., Яресько Н.Л., третіх осіб: виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району, служби у справах дітей Полтавської міської ради 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 березня 2026 року ухвалене у складі головуючого судді Тімошенко Н.В., повний текст судового рішення виготовлено - дати не вказано
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району, Служба у справах дітей Полтавської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей 
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 треті особи: Служба у справах дітей виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району, Служба у справах дітей Полтавської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей,-
В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У жовтні 2023 року  ОСОБА_2 звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з первісним позовом, у якому прохав визначити місце проживання його малолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним за місцем його проживання: АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали спільно до вересня 2021 року. Навесні 2022 року відповідачка обманним шляхом, без згоди та відома батька, вивезла спільну доньку ОСОБА_5 за межі України до Італійської Республіки. Син ОСОБА_6 залишився проживати з батьком. Позивач зазначає, що має належні житлові та матеріальні умови для виховання і розвитку дітей у двоповерховому будинку, натомість мати самоусунулася від виховання сина ОСОБА_6 . Понад три роки не спілкується з ним, не відвідує його, не вітає зі святами, а також перешкоджає батькові у спілкуванні з донькою ОСОБА_5 , відмовляючись привезти її в Україну навіть за рахунок батька. 
Позивач вживав заходів для повернення доньки через процедури Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, проте отримав відмову суду м. Катандзаро (Республіка Італія).
Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області Харабадзе К.Ш. від 30 листопада 2023 року цивільна справа за позовом ОСОБА_2 передана за підсудністю до Октябрського (нині - Шевченківського) районного суду міста Полтави.
У лютому 2024 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов, у якому прохала визначити місце проживання обох малолітніх дітей разом з нею. 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що у вересні 2021 року вона із будинку ОСОБА_2 виїхала з дітьми до м.Полтави, у зв`язку з погіршенням особистих стосунків з позивачем. У березні 2022 року, рятуючи доньку від війни, вона виїхала з нею до Італійської Республіки, де донька ОСОБА_5 адаптувалася, відвідує дошкільний заклад, має медичне страхування та постійне житло, а сама відповідачка є працевлаштованою. 
Вважає, що повернення доньки в Україну під час активних воєнних дій суперечитиме інтересам безпеки дитини. Оскільки розлучення брата і сестри є негативним фактором для їхнього розвитку, вона просить визначити місце проживання сина ОСОБА_6 також із нею в Італії.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 березня 2026 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітніх дітей - задоволено в повному обсязі.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю - залишено без задоволення.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 березня 2026 року в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_2 . Задовольнити позовні вимого в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю ОСОБА_1 .
В поданій апеляційній скарзі зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 не виконувала або виконувала не належним чином свої батьківські обов`язки щодо дітей окрім того відсутні негативні характеристики та інші обставини які б виключали можливість визначення місця проживання дитини з матір`ю.
Посилання в рішенні суду, що в інтересах синаОСОБА_6, який зі слів батька, просив залишити сестру проживати з ними в інтересах ОСОБА_5 , не можуть бути взяті до уваги, оскільки в питанні вирішення місця проживання ОСОБА_5 , першочерговим є надання переваги якнайкращим інтересам саме цієї дитини.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши сторін, їх представників, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Сторони проживали у фактичних шлюбних відносинах до вересня 2021 року
У вересні 2021 року ОСОБА_1 забрала дітей та переїхала за адресою своєї реєстрації в АДРЕСА_2 . 
Починаючи з кінця лютого - початку березня 2022 року, у зв`язку з початком повномасштабного збройного вторгнення, ОСОБА_1 виїхала з донькою ОСОБА_5 за кордон до Італійської Республіки, де обидві перебувають донині. 
Син ОСОБА_6 залишився в Україні з батьком проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського р-ну від 20.04.2022 р. № 43, затвердженим протоколом комісії з питань захисту прав дитини № 3 від 19.04.2022 р., визначено доцільність проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком - ОСОБА_2 .
Починаючи з 05.05.2022 р. ОСОБА_4 отримала статус тимчасового захисту в Італійській Республіці (Permesso di Soggiorno № I 17779905).
Дитина перебуває в Італії на законних підставах, що також підтверджується посвідченням особи від 30.01.2024 р., строком дії до 11.12.2029 р. Донька відвідує дошкільний заклад (attesta від 24.01.2024 р.), є соціально адаптованою, перебуває під медичним наглядом (інформація від педіатра від 02.02.2024 р., поліс медичного страхування Tessera Sanitaria до 31.12.2024 р.), має постійне місце проживання у м. Катандзаро (CITTA DI від 21.12.2023 р.).
Мати офіційно працевлаштована в Італії (трудовий контракт Lettera di від 02.01.2024 р., а також оновлений трудовий контракт від 30.05.2025 р.) та забезпечує матеріальне утримання доньки. Судовим наказом від 05.10.2023 р. у справі № 545/1910/23 з ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 ..
Рішенням Суду у справах неповнолітніх м. Катандзаро (Італія) від 26.03.2024 р. відхилено поданий ОСОБА_2 запит на репатріацію ОСОБА_4 до України. 
Відповідно до Акта обстеження умов проживання від 16.06.2025 року, за адресою батька у двоповерховому будинку створені всі необхідні умови для проживання, виховання та всебічного розвитку дітей: обладнані окремі кімнати, є місця для сну, навчання та відпочинку, іграшки, книги, одяг. Позивач характеризується виключно позитивно, скарг від сусідів та представників органів влади не надходило.
З висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради від 02.09.2025 р. № 67 вбачається, що комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку про доцільність визначення місця проживання обох малолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - разом із батьком ОСОБА_2 . 
Висновок мотивований тим, що за місцем проживання батька с. Щербані, Полтавського району, Полтавської області у двоповерховому будинку створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей: є окремі кімнати, місця для сну та навчання, одяг, іграшки, книги. 
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову місцевий суд врахував принцип пріоритету найкращих інтересів дітей, необхідність збереження єдності сім`ї та недопущення психологічно травматичного розлучення рідних брата і сестри. Також до уваги було взято акт обстеження умов проживання від 16.06.2025 року та обґрунтований висновок органу опіки виконавчого комітету Щербанівської сільської ради від 02.09.2025 р. № 67.
Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За змістом положень частин 7, 8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до статей 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.
Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини).
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини).
Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2).
Згідно із статтею 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.
Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину.
Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно.
У частинах 1-3 статті 160 СК України зазначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.
Частинами 1,2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків.
Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17.
Згідно статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Конвенцією ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (чинна для України з 27 вересня 1991 року) передбачено у п. 1 ст. 3, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції ООН).
Як зазначено у п. 1 ст. 9 Конвенції ООН, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші.
Крім того те, що малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.
Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.
01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції.
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням встановлених обставин справи, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов`язків, інтересів дітей, їх віку, уваги і турботи батьків, розвитку дітей в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову та визначення місця проживання малолітніх дітей.
З матеріалів справи вбачається, а також підтверджується актом обстеження умов проживання (т.1 а.с.7), що за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані батько ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 яка за вказаною адресою не проживає.
При вирішенні питання місця проживання ОСОБА_4 суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недопущення розлучення брата і сестри оскільки роздільне проживання малолітніх брата і сестри може завдати їм тяжкої психологічної травми.
Роз`єднання дітей допускається лише за відсутності доказів негативного впливу на їхній психоемоційний стан та за наявності реальної можливості регулярного спілкування. 
Матеріалами справи та показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 доведено, що ОСОБА_1 одноосібно, обманним шляхом під приводом виходу на прогулянку, без відома та письмової згоди батька вивезла малолітню доньку за кордон чим розлучила рідних брата і сестру.
Щодо письмових доказів поданих ОСОБА_1 на підтвердження умов проживання в Італії, а саме довідки про тимчасове проживання (PERMESSO DI SOGGIORNO), довідки про відвідування донькою ОСОБА_5 дошкільного закладу, поліс медичного страхування та трудового контракту матері, суд першої інстанції вірно встановив, що вказані документи підтверджують факт перебування матері з донькою в Республіці Італія, однак самі по собі не є доказом того, що проживання в Італії відповідає найкращим інтересам дитини більшою мірою, ніж проживання з батьком та братом в Україні.
Колегія суддів зазначає, що рішення суду у справах неповнолітніх м. Катандзаро (Республіка Італія) від 26.03.2024, яким відмовлено у задоволенні заяви батька про репатріацію малолітньої ОСОБА_4 до України не є вирішенням спору по суті та не має у даному спорі преюдиційного значення.
Також колегія суддів вважає висновок органу опіки Щербанівської сільської ради від 02.09.2025 № 67 повним, всебічним та обґрунтованим, таким, що відображає дійсні обставини справи і відповідає найкращим інтересам обох дітей.
Зазначений висновок мотивовано тим, що за місцем проживання батька с. Щербані, Полтавського району, Полтавської області у двоповерховому будинку створені всі необхідні умови для проживання, виховання та розвитку дітей: є окремі кімнати, місця для сну та навчання, одяг, іграшки та книги.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_1 суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що на Полтавщині не ведуться активні бойові дії, а тому посилання на виключну безпеку за межами України, зокрема в Італії не заслуговують на увагу.
Слід зазначити, що наявність у позивача законної та беззаперечної відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, спочатку через бронювання як працівника підприємства критичної інфраструктури, а згодом через інвалідність, повністю виключає необхідність та доцільність створення ним будь-яких штучних підстав для можливого уникнення виконання військового обов`язку через судове рішення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат
За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 березня 2026 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року.

Головуючий   О.О. Панченко 

Судді       В.П. Пікуль

Т.В. Одринська