Заводський районний суд м. Запоріжжя 
вул. Мирослава Симчича 65, м. Запоріжжя, 69106, тел.099-55-49-125 , inbox@zv.zp.court.gov.ua

Справа № 332/6404/25
Провадження №: 1-кп/332/221/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2026 р.	м. Запоріжжя	

Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62025080100006507 від 18.09.2025, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Пулемець Любомльського району Волинської області, громадянина України, який отримав середню спеціальну освіту, не одруженого, утриманців не має, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , перебував на посаді гранатометника 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону, у військовому званні «солдат», адреса реєстрації: відсутня, адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1.24.10.1996 вироком Волинського обласного суду за ст.93 п.е, ж, ст.100, ч.4 ст.117, ч.2 ст.118, ч.2 ст.17, ч.3 ст.140 КК України 1960 р., із застосуванням ст.42 КК України, до позбавлення волі на строк 13 років 6 місяців;
2.30.11.2011 вироком Гусятинського районного суду Тернопільської області за ч.1 ст.14, ч.2 ст.393 КК України, із застосуванням ст.71 КК України, до позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців, зміненого ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 06.02.2002, яким виключено посилання на ст.15 КК України, звільнений 22.03.2013;
3.13.08.2013 вироком Шацького районного суду Волинської області за ч.3 ст.15, ч.2 ст.152 КК України до позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців;
4.20.03.2014 вироком Шацького районного суду Волинської області за ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, до позбавлення волі на строк 5 років 8 місяців, звільнений умовно-достроково 14.09.2016;
5.01.03.2017 вироком Шацького районного суду Волинської області за ч.1 ст.162, ч.2 ст.153 КК України, із застосуванням ст.70, 72 КК України, до позбавлення волі на строк 6 років, із застосуванням ст.71 КК України, за сукупністю вироків, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців, звільнений 03.03.2023 за відбуттям строку покарання;
6.01.06.2026 вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя за ч.4 ст.187 КК України, до позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, 
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, 
встановив:
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 01 серпня 2025 № 149-РС ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти НОМЕР_4 батальйону територіальної оборони військової частини НОМЕР_3 , зараховано до списків особового складу та поставлено на всі види забезпечення, у військовому званні «солдат».
Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_6 від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому, відповідними Указами Президента України ОСОБА_6 , правовий режим воєнного стану в Україні продовжувався та діє до теперішнього часу.
Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.
Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин:
20 серпня 2025 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, з метою ухилення від військової служби, самовільно залишив пункт тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_3 у (інформація обмежена для запобігання несанкціонованому поширенню інформації про переміщення або розміщення Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, вчиненому в умовах воєнного або надзвичайного стану) Запорізької області, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, ввірених йому за посадою, заходів для повернення до пункту дислокації військової частини НОМЕР_3 не приймав, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, та був незаконно відсутній на військовій службі, до моменту затримання співробітниками поліції.
Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч.4 ст.408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.
Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_4 свою провину у пред`явленому обвинувачені визнав повністю, пояснивши про обставини вчиненого згідно з обвинувальним актом, а саме, що в серпні 2025 року самовільно залишив місце несення служби, вільний час проводив на власний розсуд, поки не був затриманий співробітниками поліції. У вчиненому розкаявся, просив суд суворо не карати, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України.
В зв`язку із повним визнанням обвинуваченим своєї вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та обставин його вчинення відповідно до обвинувального акту, враховуючи відсутність заперечень учасників судового провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються. При цьому судом встановлено, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, добровільність їх позицій не викликає сумнівів. Судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Суд приходить до висновку і вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України повністю доведеною.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, та особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимою особою, під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, судом визнаються щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, прийняття участі у відсічі збройної агресії Російської Федерації на території України.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України відсутні.
При цьому, суд враховує, що відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
З огляду на ч.3 ст.337 КПК України, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише у випадку, коли це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та обвинувального акту, органом досудового розслідування не визнано рецидив злочинів як обставину, що обтяжує покарання.
У зв`язку з цим, суд не врахує вищевказану обставину при призначенні покарання, оскільки це було б виходом за межі висунутого обвинувачення та погіршенням становища ОСОБА_4 .
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, керуючись вимогами ст.65 КК України, поряд з наведеними вище даними про його особу, обставинами, які пом`якшують покарання, відсутністю обставин, які обтяжують покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів, та вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів призначити йому покарання межах, установлених у санкції статей особливої частини КК України,
Суд не знаходить можливим для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання, ніж передбачено законом або звільнення від відбування покарання, з огляду на те, що частина 1 статті 69 і частина 1 ст.75 КК України, з урахуванням змін внесених Законом України № 2839-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального Кодексу України та інших законодавчих актів України», прямо вказують на неможливість прийняття зазначених рішень у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.
За змістом ч.4 ст.70 КК, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання призначається за правилами, визначеними частинами 1-3 цієї статті (сукупність злочинів). У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.06.2026 ОСОБА_4 засуджено за ч.4 ст.187 КК України, до позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. 
Оскільки ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.408 КК України до постановлення вироку Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.06.2026, йому слід призначити покарання відповідно до правил ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного за ч.4 ст.408 КК України, більш суворим, призначеним за ч.4 ст.187 КК України.
Заходи забезпечення кримінального провадження в порядку ст.131 КПК України, в тому числі запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався і підстави для його обрання до вступу вироку в законну силу відсутні.
Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлений. Речові докази та витрати на залучення експерта у кримінальному проваджені відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 368-374 КПК України, суд,
ухвалив:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим покаранням за вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.06.2026, призначити ОСОБА_4 до відбування остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, зарахувати ОСОБА_4  у строк відбування покарання за вироком суду, покарання, відбуте за вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01.06.2026 та строк відбування покарання обраховувати з 20 жовтня 2025 року.
Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 днів з моменту його проголошення. Для осіб, які перебувають під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення копії судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1