П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/13430/26	
Головуючий в 1 інстанції: Хурса О.О.
Дата і місце ухвалення: 28 травня 2026 року, м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А., 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у справі № 420/13430/26 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2026 року ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 25.08.2025 у виконавчому провадженні №78935669 про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчого збору у розмірі 32 000 грн.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у задоволенні адміністративного позову ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким адміністративний позов задовольнити. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що державним виконавцем неправильно визначено характер судового рішення, на виконання якого відкрито виконавче провадження №78935669, оскільки рішення у справі №420/33921/24, яким боржника зобов`язано здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення, є рішенням майнового характеру. На думку апелянта, за таких обставин виконавчий збір мав визначатися відповідно до частини другої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, а не у фіксованому розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат, встановленому для рішень немайнового характеру. На підтвердження своєї позиції апелянт посилається, зокрема, на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26.02.2019 у справі №907/9/17 та від 25.08.2020 у справі №910/13737/19, а також на постанову Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №280/9443/21. 
Крім того, апелянт вважає, що на спірні правовідносини поширюються положення абзацу п`ятнадцятого пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», оскільки місцезнаходження ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на території, віднесеній до територій активних бойових дій, що, на його думку, унеможливлює відкриття виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій щодо такого боржника. При цьому апелянт посилається на правові висновки П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладені у постанові від 27.01.2026 у справі №420/32156/25. 
Також апелянт зазначає, що державним виконавцем пропущено встановлений законом тримісячний строк пред`явлення постанови про стягнення виконавчого збору до виконання, оскільки така постанова надійшла до органу Державної казначейської служби після спливу строку, визначеного статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим вона не підлягає виконанню.
У зв`язку з наведеним апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.
У відзиві на апеляційну скаргу Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України заперечив проти її задоволення, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. 
Зазначив, що виконавче провадження відкрито на підставі виконавчого документа, яким боржника зобов`язано вчинити певні дії, без визначення конкретної суми до стягнення, а тому таке рішення має немайновий характер, у зв`язку з чим виконавчий збір правомірно визначено у розмірі, встановленому для виконання рішень немайнового характеру. 
Крім того, відповідач зазначив, що положення пункту 10-2 розділу XIII Закону України «Про виконавче провадження» не перешкоджали відкриттю виконавчого провадження, оскільки воно відкрито та здійснюється органом державної виконавчої служби, який знаходиться у місті Одесі, а також вказав, що перебіг строку пред`явлення постанови про стягнення виконавчого збору до виконання на час дії воєнного стану зупинений. 
У зв`язку з наведеним просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 червня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25 серпня 2025 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській та Херсонській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження №78935669 на підставі виконавчого листа №420/33921/24 від 06 серпня 2025 року, виданого Одеським окружним адміністративним судом. 
Виконавчий лист видано на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі №420/33921/24, яким зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення (з урахуванням раніше виплачених сум) за періоди з 29 січня 2020 року по 20 травня 2023 року, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законами України про Державний бюджет України на відповідні роки, шляхом множення його на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням, із проведенням відповідного перерахунку щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, а також нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення за весь час затримки виплати, починаючи з 29 січня 2020 року. 
Одночасно з відкриттям виконавчого провадження державним виконавцем 25 серпня 2025 року винесено постанову про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчого збору у розмірі 32 000 грн. 
Вважаючи зазначену постанову про стягнення виконавчого збору протиправною, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець, відкриваючи виконавче провадження №78935669 та одночасно виносячи постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 32 000 грн, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Законом України «Про виконавче провадження». Суд дійшов висновку, що рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі №420/33921/24 має немайновий характер, оскільки його резолютивна частина не містить визначеної до стягнення грошової суми, а лише покладає на боржника обов`язок здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення. За таких обставин суд визнав правомірним визначення державним виконавцем розміру виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», як за примусове виконання рішення немайнового характеру. Крім того, суд першої інстанції не встановив порушень вимог законодавства щодо відкриття виконавчого провадження та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний суд, вирішуючи спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, чи використано відповідне повноваження з метою, з якою його надано, а також чи є такі рішення обґрунтованими, добросовісними, безсторонніми, розсудливими та пропорційними.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України обов`язок доведення правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається саме на такого суб`єкта.
Правові та організаційні засади здійснення виконавчого провадження визначені Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VIII).
Згідно зі статтею 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і примусового виконання судових рішень та інших органів (посадових осіб), що являє собою сукупність дій, визначених цим Законом органів та осіб, спрямованих на примусове виконання рішень, які здійснюються на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір є збором, що справляється за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби та стягується з боржника до Державного бюджету України.
За приписами частини другої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягується у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 27 Закону №1404-VIII за примусове виконання рішення немайнового характеру з боржника - юридичної особи виконавчий збір стягується у розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати.
Відповідно до статті 63 Закону №1404-VIII рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконуються у порядку, визначеному цією статтею.
Отже, для визначення розміру виконавчого збору правове значення має не сам факт того, що результатом виконання судового рішення може бути виплата грошових коштів, а характер обов`язку, покладеного на боржника виконавчим документом, та спосіб його виконання.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 червня 2025 року у справі №420/33921/24 ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов`язано здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за визначені судом періоди із застосуванням встановленого механізму розрахунку, а також здійснити нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати.
Водночас ні резолютивна, ні мотивувальна частини зазначеного судового рішення не містять визначеної судом конкретної суми коштів, яка підлягає стягненню на користь стягувача. Натомість суд поклав на боржника обов`язок самостійно здійснити відповідні розрахунки, визначити належний до виплати розмір грошового забезпечення та провести відповідні виплати.
Отже, предметом примусового виконання у цьому випадку є не стягнення визначеної судом грошової суми, а виконання боржником покладеного на нього обов`язку щодо здійснення відповідного перерахунку, визначення належних до виплати сум та їх виплати.
Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2026 року у справі №420/11248/24 дійшов висновку, що рішення суду, яким боржника зобов`язано здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення без визначення конкретної суми коштів, є рішенням немайнового характеру, а виконавчий збір у такому випадку підлягає стягненню у фіксованому розмірі, передбаченому частиною третьою статті 27 Закону №1404-VIII. 
При цьому Верховний Суд зазначив, що поняття «позов майнового характеру» та «рішення майнового характеру» не є тотожними, оскільки застосовуються у різних правовідносинах. Висновки щодо визначення майнового чи немайнового характеру позовних вимог сформульовані для цілей справляння судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», тоді як спірні правовідносини виникли під час примусового виконання судового рішення та регулюються спеціальним Законом України «Про виконавче провадження». 
Крім того, Верховний Суд зазначив, що вирішальним критерієм для визначення розміру виконавчого збору є зміст виконавчого документа та спосіб виконання судового рішення. Якщо судовим рішенням не визначено конкретної суми до стягнення, а боржника зобов`язано самостійно здійснити перерахунок і визначити належні до виплати суми, таке рішення виконується у порядку, передбаченому статтею 63 Закону №1404-VIII, як рішення немайнового характеру. 
Колегія суддів враховує наведений правовий висновок Верховного Суду, оскільки фактичні обставини цієї справи є аналогічними обставинам справи №420/11248/24. 
Посилання апелянта на постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі №907/9/17 та від 25 серпня 2020 року у справі №910/13737/19 колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені правові висновки сформульовані у контексті визначення майнового чи немайнового характеру позовних вимог для цілей справляння судового збору та не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які виникли під час примусового виконання судового рішення та регулюються Законом України «Про виконавче провадження». 
Сам по собі факт визначення боржником конкретної суми коштів під час виконання судового рішення не змінює правової природи виконавчого документа, оскільки така сума визначається вже на стадії його виконання та не була встановлена судом при вирішенні спору.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що постанова державного виконавця від 25 серпня 2025 року про стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавчого збору у розмірі 32 000 грн прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Законом №1404-VIII, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.
Отже, наведені доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що державний виконавець був позбавлений можливості відкрити виконавче провадження та вчиняти виконавчі дії у зв`язку з тим, що місцезнаходження ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на території Херсонської міської територіальної громади, яка включена до переліку територій, на яких ведуться активні бойові дії.
Обґрунтовуючи зазначений довід, апелянт посилається на положення абзацу п`ятнадцятого пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII, відповідно до яких на період дії воєнного стану забороняються відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, що належать до територій, на яких ведуться активні бойові дії або які є тимчасово окупованими.
Однак колегія суддів вважає наведені доводи помилковими, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні зазначених положень Закону №1404-VIII.
Так, зі змісту абзацу п`ятнадцятого пункту 10-2 розділу XIII Закону №1404-VIII вбачається, що встановлена законодавцем заборона пов`язується саме з територією здійснення виконавчих дій, а не з місцезнаходженням чи місцем державної реєстрації боржника.
Відповідно до частини першої статті 24 Закону №1404-VIII виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.
Як убачається з матеріалів справи, виконавче провадження №78935669 відкрито Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській, Херсонській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, який на момент відкриття виконавчого провадження здійснював свої повноваження у місті Одесі, тобто поза межами території, щодо якої Законом №1404-VIII встановлено відповідні обмеження.
Аналогічний підхід до застосування положень абзацу п`ятнадцятого пункту 10-2 розділу XIII Закону №1404-VIII викладений Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2025 року у справі №904/3743/22. Такі ж правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі №905/2368/15, від 24 квітня 2023 року у справі №910/5953/17 та від 10 травня 2023 року у справі №904/1708/22.
Посилання апелянта на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 січня 2026 року у справі №420/32156/25 колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд при виборі і застосуванні норми права враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, які у цій справі є релевантними до спірних правовідносин.
Отже, сам по собі факт знаходження ІНФОРМАЦІЯ_1 на території, віднесеній до територій активних бойових дій, не може свідчити про протиправність відкриття виконавчого провадження та не є підставою для визнання протиправною і скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги у цій частині не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Колегія суддів не погоджується із зазначеними доводами апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, за якими стягувачем є держава або державний орган, можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Разом із тим особливості перебігу строків у період дії воєнного стану визначені пунктом 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII.
Так, абзацом двадцять другим зазначеного пункту передбачено, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.
Таким чином, законодавець прямо передбачив, що на період дії воєнного стану перебіг строків, визначених Законом №1404-VIII, переривається, а їх перебіг розпочинається з дня припинення або скасування воєнного стану.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, а тому до строку її пред`явлення до виконання підлягають застосуванню наведені положення пункту 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
Як убачається з матеріалів справи, постанова про стягнення виконавчого збору винесена 25 серпня 2025 року, тобто в період дії воєнного стану. На момент її пред`явлення до виконання правовий режим воєнного стану також продовжував діяти, у зв`язку із чим тримісячний строк, визначений статтею 12 Закону №1404-VIII, відповідно до прямої вказівки закону був перерваний.
За таких обставин доводи апелянта про пропуск строку пред`явлення постанови про стягнення виконавчого збору до виконання є безпідставними.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування ухваленого ним рішення.
Відповідно до частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки під час апеляційного перегляду справи колегією суддів не встановлено підстав, передбачених статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволенню не підлягає, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у справі №420/13430/26 слід залишити без змін.
Підстави для розподілу судових витрат відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у справі №420/13430/26 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук