КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
13 липня 2026 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/13010/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В., 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Сагайдака Андрія Васильовича, в інтересах ОСОБА_1 ,
на ухвалу Печерського районного суду міста Києва у складі судді Гуртової Т. І.
від 29 липня 2025 року
у цивільній справі № 757/38615/24-ц Печерського районного суду міста Києва
за позовом ОСОБА_2 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «НТ Аденіум» 
про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,
У С Т А Н О В И В:
У вересні 2024 року позивач звернулась в суд з даним позовом, в якому просила стягнути з Товариства безпідставно набуті грошові кошти в сумі 250 000 грн.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року у прийнятті позовної заяви та вступ третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «НТ Аденіум» про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю та стягнення безпідставно набутих грошових коштів у цивільній справі № 757/38615/24-ц, відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Сагайдак А. В., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції у т.ч. для прийняття до розгляду всіх заявлених позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 757/38615/24-ц. 
Зазначає, що предметом дослідження у зазначеному провадженні є грошові кошти в розмірі 250 000 гривень, перераховані ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НТ Аденіум» згідно з платіжною інструкцією № 18175419 від 13 вересня 2021 року з призначенням платежу як поворотна фінансова допомога. Звертає увагу на те, що вказані кошти належать їм із первісним позивачем у рівних частинах по 125 000 гривень, оскільки вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 2012 року по 13 жовтня 2023 року, а тому майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від розірвання шлюбу. Апелянт вважає, що суд першої інстанції фактично вже залучив його до участі у справі як третю особу із самостійними вимогами та прийняв його позов ухвалою від 14 жовтня 2024 року, якою було здійснено перехід до розгляду справи в спрощеному порядку з повідомленням сторін. Наголошує, що судовими повістками від 15 жовтня 2024 року, 30 червня 2025 року та 02 жовтня 2025 року місцевий суд викликав його саме у процесуальному статусі позивача, а ухвалою від 03 лютого 2025 року забезпечив участь його представника в усіх наступних засіданнях у режимі відеоконференції. Зазначає, що оскаржувана ухвала суперечить попереднім діям суду, принципу юридичної визначеності та правомірних очікувань сторони. Звертає увагу на те, що судове рішення містить недостовірну дату постановлення, адже згідно з протоколом перевірки кваліфікованого електронного підпису суддя підписала текст ухвали лише 01 жовтня 2025 року, а не в день судового засідання 29 липня 2025 року. Скаржник вважає безпідставним висновок суду про непов`язаність предметів позовів, оскільки самостійні вимоги стосуються тієї самої суми, що є предметом первісного спору, а штучне подвоєння судового процесу порушує принцип процесуальної економії та обмежує його право на доступ до правосудзя відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилається на сталу практику Верховного Суду щодо презумпції спільності майна подружжя, права третіх осіб на самостійний засіб захисту проти відповідача та можливості апеляційного оскарження ухвал про повернення таких заяв. 
У поданому відзиві ОСОБА_2 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, апеляційну скаргу залишити без змін, вважаючи її законною. Зазначає, що суд першої інстанції справедливо встановив різну правову природу, способи захисту та самостійний предмет доказування в обох позовах, оскільки первісний позов базується на зобов`язальних кондікційних відносинах і статті 1212 Цивільного кодексу України, тоді як вимоги третьої особи випливають із сімейних правовідносин. Звертає увагу на те, що в провадженні Південного районного суду міста Кам`янського вже перебуває цивільна справа № 207/6762/23 про поділ їхнього спільного майна подружжя, а тому спільний розгляд цих заяв у межах однієї справи призвів би до штучного дублювання спорів. Наголошує, що місцевий суд допустив лише незначну термінологічну помилку, застосувавши висновок про відмову у прийнятті позовної заяви замість її повернення, у зв`язку з чим просить змінити ухвалу в цій частині, залишивши її мотивувальну частину без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду від 29.07.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету позивача, відповідача, адвоката Сагайдака А. В., в інтересах ОСОБА_1 .
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відмовляючи у прийнятті позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані сімейними правовідносинами щодо права спільної сумісної власності подружжя на спірні грошові кошти, які є самостійними і не пов`язаними своїм предметом з первинними позовними вимогами. Встановивши, що первісний позов про повернення безпідставно набутих коштів та самостійний позов третьої особи про визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ є різними за своєю правовою природою та обраним способом захисту, суд дійшов висновку про недоцільність їхнього спільного розгляду в одному провадженні. Також суд зазначив, що заявлені вимоги зумовлюють абсолютно самостійний предмет їх доказування, що унеможливлює спільне дослідження обставин справи. 
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до положень статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. 
Процесуальний порядок вступу у справу третьої особи із самостійними вимогами та прийняття її позовної заяви врегульований нормами статті 195 ЦПК України, які відсилають до правил пред`явлення зустрічного позову. Необхідною умовою для допущення позову третьої особи до спільного розгляду з первісним позовом є наявність матеріально-правового зв`язку між ними, що визначається через поняття єдиного предмета спору. 
Під предметом спору необхідно розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем, на відміну від предмета позову, що становить собою конкретну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 916/542/18). 
Як убачається з матеріалів справи, предметом первісного позову є вимога про повернення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 250 000 гривень, які були перераховані Товариству з обмеженою відповідальністю «НТ Аденіум» згідно з платіжною інструкцією № 18175419 від 13.09.2021. 
Третя особа у своєму позові заявляє самостійні вимоги щодо визнання цієї ж суми грошових коштів об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, стягнення на свою користь половини цих коштів у розмірі 125 000 грн та відмови первісному позивачу в задоволенні позову в цій частині. З огляду на це, матеріально-правовим об`єктом спору в обох позовах виступають одні й ті самі грошові кошти, а задоволення вимог третьої особи повністю або частково виключає задоволення первісного позову, оскільки спростовує право первісного позивача одноособово вимагати повернення всієї суми безпідставно набутого майна. У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, набутого за час шлюбу, і якщо один із подружжя уклав договір в інтересах сім`ї, то одержані за цим договором гроші або майно є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, а розірвання шлюбу не припиняє цього права щодо майна, набутого за час шлюбу. 
Отже, висновок суду першої інстанції про те, що вимоги третьої особи є абсолютно самостійними і не пов`язаними з первісним позовом, є помилковим, оскільки обидва позови конкурують між собою за право володіння та стягнення одного й того самого об`єкта спору. Згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, а розгляд пов`язаних між собою вимог в одному провадженні дозволяє заощадити час, забезпечує ефективний захист прав сторін та запобігає тривалим майновим конфліктам. Отже паралельний розгляд двох окремих спорів щодо визначення права на одні й ті самі грошові кошти у різних судових провадженнях може призвести до ухвалення взаємовиключних судових рішень, що прямо суперечить засадам правової визначеності (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 19.03.2025 у справі № 912/930/24). 
Крім того, колегія суддів зауважує, що цивільне процесуальне законодавство України не містить такого поняття та процесуального наслідку, як «відмова у прийнятті позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами» на стадії вирішення питання про вступ у справу, оскільки в разі недоцільності спільного розгляду або невідповідності вимогам закону така заява підлягає поверненню заявнику (статті 193-195 ЦПК України). 
Відповідно до п. 4 частини 1 статті 379 ЦПК України порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали є підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З огляду на викладене, оскаржувана ухвала Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року постановлена з порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав визначених статтею 379 ЦПК України із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 379, 381, 383 ЦПК України суд, -
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу адвоката Сагайдака Андрія Васильовича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов