ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2026 м.Дніпро Справа № 904/1820/26

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Демчини Т.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Кучеренко О.І., Стефанів Т.В.,
з участю секретаря судового засідання: Кишканя М.А.,
представника позивача: Сергієнка М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СОНЯЧНЕ СЯЙВО 2018» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2026 (головуючий в першій інстанції Іванова Т.В.) за наслідками розгляду заяви відповідача про залучення правонаступника до участі 
у справі за позовом Дніпровської міської ради  
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «СОНЯЧНЕ СЯЙВО 2018»
про стягнення коштів,
в с т а н о в и в:

1. Короткий зміст вимог заяви і рішення (ухвали) суду першої інстанції 
Господарським судом Дніпропетровської області здійснюється судовий розгляд справи за позовом Дніпровської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОНЯЧНЕ СЯЙВО 2018» (надалі – ТОВ «Сонячне Сяйво 2018») про стягнення 361395,68 грн на підставі ст.1212 ЦК України. Позов обґрунтований тим, що відповідач користується земельною ділянкою за адресою: м.Дніпро, вул.Панікахи, 53Б, на якій розташоване належне йому на праві власності нерухоме майно, без достатньої правової підстави, зокрема, без укладення договору оренди земельної ділянки, у зв`язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення безпідставно збережені кошти у розмірі недоотриманої територіальною громадою м.Дніпро в особі Дніпровської міської ради орендної плати.
Під час розгляду справи ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» до суду подано клопотання від 23.04.2026, у якому відповідач просив залучити до участі у справі № 904/1820/26 його правонаступника відповідача - Приватне підприємство «СМЕРШ-62» (надалі – ПП «Смерш-62»).
В обґрунтування вказаного клопотання відповідач зазначив, що між ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» та ПП «Смерш-62» 01.10.2021 укладено договір безоплатного тимчасового користування нерухомим майном, за умовами якого відповідач передав, а ПП «Смерш-62» прийняв у безоплатне тимчасове користування майновий комплекс автостоянки за адресою: м.Дніпро, вул.Панікахи, 53Б. Відповідач звертає увагу, що п.2.5 вказаного договору передбачено, що усі податки, збори, обов`язкові платежі, штрафи, пені та інші фінансові зобов`язання, які виникають у зв`язку з користуванням майном або здійсненням користувачем діяльності з використанням майна, сплачуються виключно користувачем, тобто ПП «Смерш-62». Вказує, що на теперішній час зазначений договір є чинним, а майно за зазначеною адресою перебуває у фактичному користуванні та розпорядженні саме ПП «Смерш-62», яке відповідно до умов договору повинно нести весь фінансовий тягар, пов`язаний з користуванням переданим майном. Крім того, відповідач зазначає, що не здійснює господарську діяльність на вищезазначеній земельній ділянці, що також підтверджується позивачем у позові. З огляду на зазначені обставини, ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» вважає, що належним відповідачем у цій справі повинно виступати саме ПП «Смерш-62», у зв`язку з чим просив суд залучити його до участі у справі як правонаступника ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» на підставі ст.52 ГПК України. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» про залучення до участі у справі правонаступника.
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для такого залучення. Суд зазначив, що відповідачем не подано акту приймання-передачі нерухомого майна до договору безоплатного тимчасового користування від 01.10.2021, тому суд не мав можливості встановити, чи було майно фактично передано ПП «Смерш-62» у користування, також відповідач не надав доказів реєстрації права користування нерухомим майном за ПП «Смерш-62». При цьому суд першої інстанції врахував, що з наявної в матеріалах справи Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником майнового комплексу автостоянки за адресою: м.Дніпро, вул.Панікахи, 53Б, залишається саме ТОВ «Сонячне Сяйво 2018», а будь-які відомості про передачу цього майна у користування ПП «Смерш-62» у реєстрі відсутні. Суд, посилаючись на ст.52 ГПК України, вказав, що укладення договору безоплатного тимчасового користування не є правонаступництвом та не змінює особу відповідача у спірних правовідносинах, оскільки власником майна залишається саме ТОВ «Сонячне Сяйво 2018», а тому дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданого клопотання.
2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із зазначеною ухвалою, відповідач у справі - ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій заявлено вимоги про її скасування та постановлення нового судового рішення про задоволення поданого ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» клопотання та заміну відповідача на ПП «Смерш-62» в порядку ст.52 ГПК України. 
Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні поданого клопотання, оскільки не врахував наданих відповідачем доказів та неправильно застосував норми матеріального права. Зазначає, що договір безоплатного тимчасового користування нерухомим майном від 01.10.2021 є чинним, оскільки був укладений на строк 2 роки 11 місяців, з автоматичною пролонгацією на той самий строк, і на момент розгляду справи його дія не припинилася. Вказує, що акт приймання-передачі майна існує, однак не був поданий до суду першої інстанції, оскільки суд та позивач не вимагали надання цього документу, і апелянт долучив його до апеляційної скарги для підтвердження фактичної передачі майна ПП «Смерш-62». Також апелянт наголошує, що суд першої інстанції помилково послався на необхідність проведення державної реєстрації такого права користування, оскільки відповідно до ст.794 ЦК України, державній реєстрації підлягає лише договір найму будівлі або іншої капітальної споруди, укладений на строк не менш як три роки, тоді як спірний договір укладено на строк 2 роки 11 місяців, що є меншим за трирічний строк, а подальша пролонгація договору не зобов`язує сторони здійснювати державну реєстрацію такого правочину. На переконання апелянта, саме ПП «Смерш-62» відповідно до п.2.5 договору зобов`язане сплачувати усі податки, збори та мати інші фінансові зобов`язання, пов`язані з користуванням майном, тому воно є належним відповідачем у справі, а ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» не здійснює господарської діяльності на спірній земельній ділянці. Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов взаємовиключних висновків, оскільки одночасно визнав, що рішення у справі може вплинути на права ПП «Смерш-62», і запропонував йому надати пояснення щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, однак відмовив у залученні цього суб`єкта як правонаступника, залишивши відповідачем особу, яка фактично не користується майном та не допускає порушення. 
В судове засідання представник апелянта, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання шляхом доставки ухвали суду від 09.06.2026 до електронного кабінету, не з`явився. 01.07.2026 від представника апелянта надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника в іншому судовому засіданні.
Присутній у судовому засіданні представник позивача проти відкладення розгляду апеляційної скаргу заперечував. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на судовий розгляд його справи упродовж розумного строку. У ч.3 ст.2 ГПК України також закріплено розумність строків розгляду справи судом як одну з основних засад (принципів) господарського судочинства.
Частинами 11, 12 ст.270 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За змістом п.2 ч.2 ст.202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Розглянувши клопотання апелянта про відкладення розгляду справи, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, оскільки апелянт не надав доказів участі свого представника в іншому судовому засіданні, а наявних у справі матеріалів та доводів апеляційної скарги достатньо для ухвалення судового рішення по суті вимог апеляційної скарги. При цьому суд врахував, що перегляд ухвали в апеляційному порядку обмежений стислими процесуальними строками – 30 днів відповідно до ч.2 ст.273 ГПК України, що зумовлює необхідність дотримання засад розумності тривалості провадження, а також взяв до уваги позицію представника позивача. З огляду на викладене, суд визнав можливим розглянути справу за відсутності представника апелянта.
3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну 
Від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач звертає увагу, що договір безоплатного користування, на який посилається відповідач для заміни його на іншу особу, є штучним, фіктивним та підписаним «заднім числом», оскільки в ньому вказано неіснуючий на момент укладення код ЄДРПОУ користувача, який належить зовсім іншій юридичній особі, а у паралельних справах з тим самим бенефіціаром подаються ідентичні договори з такими самими вадами, зокрема, з неіснуючими на момент укладення договорів назвами вулиць та проспектів, які були перейменовані лише у 2024 році. На переконання позивача, усі ці справи пов`язані між собою через кінцевого бенефіціара ОСОБА_1 , що свідчить про узгоджену схему уникнення відповідальності, а сам договір не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та не підтверджений належними доказами реального виконання. Позивач зазначає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про заміну відповідача правонаступником та вважає апеляційну скаргу необґрунтованою.
Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін. 
4. Процедура апеляційного провадження
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2026, для розгляду даної апеляційної скарги визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Демчини Т.Ю. (доповідач), суддів Кучеренко О.І., Стефанів Т.В.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 09.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2026 у справі № 904/1820/26 за позовом Дніпровської міської ради до ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» про стягнення коштів; призначено розгляд справи у судове засідання на 02.07.2026 о 10:30 год, а також витребувано матеріали вказаної справи з Господарського суду Дніпропетровської області. 
15.06.2026 від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
24.06.2026 матеріали справи № 904/1820/26 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду. 
01.07.2026 від представника ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у задоволенні якого ухвалою колегії суддів від 02.07.2026 відмовлено, із занесенням ухвали до протоколу судового засідання. 
В судовому засіданні 02.07.2026 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини
У квітні 2026 року Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» про стягнення 361395,68 грн, набутих без достатньої правової підстави, внаслідок несплаченої орендної плати за використання земельної ділянки комунальної власності по вул.Панікахи, 53 Б в м.Дніпро.
Під час розгляду справи, до суду надійшло клопотання ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» від 23.04.2026 про правонаступництво, у якому відповідач просив залучити до участі у справі № 904/1820/26 правонаступника відповідача - ПП «Смерш-62».
Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 441640505 від 01.09.2025), право власності на майновий комплекс автостоянки загальною площею 591,2 кв.м по вул.Панікахи, 53Б в м.Дніпро зареєстроване за ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» 22.06.2021 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна до статутного капіталу ТОВ «Сонячне Сяйво 2018».
01.10.2021 між ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» (позичкодавець) та ПП «Смерш-62» (користувач) укладений договір безоплатного тимчасового користування нерухомим майном, відповідно до п.1.1 якого позичкодавець передає, а користувач приймає в безкоштовне тимчасове користування нерухоме майно: майновий комплекс автостоянки загальною площею 591,2 м.кв. за адресою: 49000, Дніпропетровська область, м.Дніпро, вул.Панікахи, 53 Б, що перебуває на балансі ТОВ «Сонячне Сяйво 2018». Вартість майна згідно з даними бухгалтерського обліку становить 1277000,00 грн. 
Пунктом 2.1 вказаного договору визначено, що користувач вступає у безоплатне тимчасове користування майном не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі в користування нерухомого майна.
Згідно з п. 2.5 договору, усі податки, збори, обов`язкові платежі, штрафи та інші фінансові зобов`язання, що виникають у зв`язку з користуванням майном або здійсненням користувачем діяльності з використанням майна, сплачуються виключно користувачем. 
Пунктом 6.2 договору передбачено, що він укладений на строк 2 роки і 11 місяців. У разі, якщо жодна з сторін не заявила про розірвання договору, договір пролонговується автоматично на той самий термін (п.6.3 договору). 
01.10.2021 ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» та ПП «Смерш-62» підписали акт приймання-передачі в користування нерухомого майна, зокрема, майнового комплексу автостоянки, загальною площею 591,2 кв.м. по вул.Панікахи, 53 Б у м.Дніпрі (вказаний доказ подано разом з апеляційною скаргою). 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» щодо залучення до участі у справі правонаступника.
Відповідно до ст.52 ГПК України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.
Статтею 827 ЦК України передбачено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов`язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.
Юридична особа, яка здійснює підприємницьку діяльність, не може передавати речі у безоплатне користування особі, яка є її засновником, учасником, керівником, членом її органу управління або контролю (ч.2 ст.829 ЦК України). 
Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав.
Статтею 2 вказаного Закону визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до ст.4 вказаного Закону, державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки.
За умовами договору безоплатного тимчасового користування нерухомим майном від 01.10.2021, цей договір діє до 2 роки і 11 місяців (пункт 6.2 договору), при цьому у разі якщо жодна з сторін не заявила про його розірвання, договір пролонговується автоматично на той самий термін (пункт 6.3 договору). 
Статтею 5 Закону визначено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі.
Частиною 1 статті 12 Закону визначено, що Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, а також про взяття на облік безхазяйного нерухомого майна і ціну (вартість) нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості та речових прав на нього чи розмір плати за користування нерухомим майном за відповідними правочинами, відомості та електронні копії документів, подані у паперовій формі, або документи в електронній формі, на підставі яких проведено реєстраційні дії, а також документи, сформовані за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав під час проведення таких реєстраційних дій, та відомості реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, отримані державним реєстратором шляхом безпосереднього доступу до них чи в порядку інформаційної взаємодії таких систем з Державним реєстром прав.
6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Предметом апеляційного оскарження є висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для заміни відповідача у даній справі правонаступником.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі правонаступника, оскільки не врахував наданих відповідачем доказів та неправильно застосував норми матеріального права. Зазначає, що договір безоплатного тимчасового користування нерухомим майном від 01.10.2021 є чинним, оскільки був укладений на строк 2 роки 11 місяців з автоматичною пролонгацією на той самий строк, а тому на момент розгляду справи його дія не припинилася. Вказує, що акт приймання-передачі майна існує, однак не був поданий до суду першої інстанції, оскільки суд та позивач не витребовували цей документ, і апелянт додає його до апеляційної скарги для підтвердження фактичної передачі майна ПП «Смерш-62». Також апелянт наголошує, що суд першої інстанції помилково послався на відсутність державної реєстрації права користування, оскільки відповідно до ст.794 ЦК України державній реєстрації підлягає лише договір найму будівлі або іншої капітальної споруди, укладений на строк не менш як три роки, тоді як спірний договір укладено на строк 2 роки 11 місяців, що є меншим за трирічний строк, а подальша пролонгація договору не зобов`язує сторони здійснювати державну реєстрацію такого правочину. На переконання апелянта, саме ПП «Смерш-62» відповідно до п.2.5 договору зобов`язане сплачувати усі податки, збори та інші фінансові зобов`язання, пов`язані з користуванням майном, тому воно є належним відповідачем у справі, а ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» не здійснює господарської діяльності на спірній земельній ділянці. Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов взаємовиключних висновків, оскільки одночасно визнав, що рішення у справі може вплинути на права ПП «Смерш-62», і запропонував йому надати пояснення щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, однак, відмовив у залученні цього підприємства як правонаступника, залишивши відповідачем особу, яка фактично не користується майном і не здійснює спірного порушення. 
Позивач звертає увагу, що договір безоплатного користування, на який посилається відповідач для заміни його на іншу особу, є штучним, фіктивним та підписаним заднім числом, у ньому зазначено код ЄДРПОУ користувача, який належить зовсім іншій юридичній особі, а у інших справах з участю того самого бенефіціара цим учасником подаються ідентичні договори з такими самими вадами, зокрема, з неіснуючими на момент укладення назвами вулиць та проспектів, які були перейменовані лише у 2024 році. На переконання позивача, усі ці справи пов`язані між собою через кінцевого бенефіціара ОСОБА_1 , що свідчить про узгоджену схему уникнення відповідальності, а сам договір не зареєстрований у Державному реєстрі речових прав та не підтверджений належними доказами реального виконання. Позивач зазначає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні клопотання про заміну відповідача правонаступником та вважає апеляційну скаргу необґрунтованою.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для заміни відповідача правонаступником, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.52 ГПК України, у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу.
За змістом наведеної норми, процесуальне правонаступництво – це заміна в судовому процесі сторони або третьої особи іншою особою, до якої переходять права та обов`язки особи, яку вона замінює, у спірних матеріальних правовідносинах. При цьому така заміна можлива лише у випадках, коли правонаступництво виникає в матеріальних правовідносинах, тобто коли відбувається перехід прав та обов`язків від однієї особи до іншої на підставі закону або договору.
Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального і може мати місце лише у разі, коли до іншої особи перейшли матеріальні права та обов`язки попередника у відповідних правовідносинах. Правонаступництво у матеріальних правовідносинах – це перехід суб`єктивних прав та обов`язків від однієї особи до іншої у порядку правонаступництва (універсального або сингулярного). Універсальне правонаступництво має місце при реорганізації юридичної особи (злиття, приєднання, поділ, перетворення), а також у випадку смерті фізичної особи. Сингулярне (часткове) правонаступництво передбачає перехід до іншої особи окремих прав та обов`язків у конкретних правовідносинах на підставі правочину або закону.
У справі, що розглядається, відповідач не надав належних доказів на підтвердження факту переходу до ПП «Смерш-62» саме тих матеріальних прав та обов`язків, які є предметом спору у справі № 904/1820/26. Предметом позову у даній справі є стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки комунальної власності, що ґрунтується на праві власності на об`єкт нерухомості, розташований на такій земельній ділянці. При цьому, згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником об`єкта нерухомого майна за адресою: м.Дніпро, вул.Панікахи, 53Б, є саме відповідач – ТОВ «Сонячне Сяйво 2018». Зазначений факт не заперечується сторонами у справі.
Частиною 2 ст.120 ЗК України (у редакції, що діяла станом на 01.10.2021) встановлено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває в оренді, у користуванні на праві емфітевзису, суперфіцію у відчужувача (попереднього власника), до набувача одночасно переходить відповідно права оренди, емфітевзису, суперфіцію земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, крім випадків, визначених частиною четвертою цієї статті. Волевиявлення орендодавця (власника) та внесення змін до договору оренди землі, емфітевзису, суперфіцію із зазначенням нового орендаря (користувача) земельної ділянки не вимагається. 
Водночас, укладення договору безоплатного тимчасового користування нерухомим майном (договору позички) не тягне за собою переходу права власності на таке майно та не припиняє прав і обов`язків власника цього майна як платника орендної плати за земельну ділянку або особи, зобов`язаної відшкодовувати вартість безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою.
Відповідно до статті 206 ЗК України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. При цьому обов`язок сплати земельного податку або орендної плати покладається на власника земельної ділянки або землекористувача, а у випадках, визначених законом – на орендаря земельної ділянки.
Частиною 1 ст.377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував на тому, що обов`язок зі сплати земельного податку або відшкодування безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою покладається на власника нерухомого майна, розташованого на такій земельній ділянці, незалежно від того, чи здійснює такий власник фактичне користування цим майном.
Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України. Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17, від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 у справі № 902/794/17, від 04.02.2019 у справі № 922/3409/17, від 12.03.2019 у справі № 916/2948/17, від 09.04.2019 у справі № 922/652/18, від 21.05.2019 у справі № 924/552/18, від 17.03.2020 у справі № 922/2413/19.
Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення та глибокий зміст, він передбачений як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Ніхто, крім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, яка зайнята належним йому об`єктом нерухомого майна.
При цьому таким фактичним користувачем земельної ділянки у контексті кондикційних правовідносин зі стягнення безпідставно збережених в результаті несплати орендної плати за землю коштів є саме власник нерухомого майна, що на ній розташоване, незалежно від наявності у іншої особи права користування належним власникові нежитловим приміщенням, що є логічним наслідком принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. 
Наявність внутрішніх договорів найму нерухомого майна між власником та користувачами не змінює того факту, що перед власником землі за неотриманий дохід відповідає виключно титульний власник будівлі. Орендар окремих приміщень не є користувачем земельної ділянки під будівлею, обов`язок плати за землю та відповідальність за безпідставне збереження коштів за користування ділянкою автоматично виникає у власника нерухомості з моменту реєстрації права власності. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 25.12.2025 у справі № 643/4629/20, якою підтверджено аналогічні висновки судів попередніх інстанції. 
Отже, як правильно виснував суд першої інстанції, укладення договору безоплатного тимчасового користування нерухомим майном не утворює правонаступництва у матеріальних (у даному випадку - кондикційних) правовідносинах та, відповідно, не змінює особу відповідача, тобто процесуальне правонаступництво за таких обставин не наступає. 
Колегія суддів також враховує, що відповідно до ч.3 ст.13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У своєму клопотанні про залучення правонаступника відповідач посилався на договір безоплатного тимчасового користування нерухомим майном від 01.10.2021. Однак відповідачем не надано суду першої інстанції відповідного акту прийому-передачі нерухомого майна, який є невід`ємною частиною договору позички та підтверджував би фактичну передачу майна користувачу. 
Відповідно до п.2.1 зазначеного договору, користувач вступає у безоплатне тимчасове користування майном не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі в користування нерухомого майна. Таким чином, відсутність акту прийому-передачі в матеріалах справи на момент вирішення клопотання об`єктивно унеможливлювала підтвердження факту укладення та виконання зазначеного договору. 
Долучення копії такого акту до апеляційної скарги за своєю суттю є наданням до суду апеляційної інстанції нових доказів. Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиним винятковим випадком, коли можливе прийняття судом апеляційної інстанції доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, є наявність об`єктивних обставин, які унеможливили своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від волі учасника справи, на якого при цьому покладений тягар доведення наявності таких обставин. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 910/11152/19, від 18.06.2020 у справі № 909/965/16, від 28.07.2020 у справі № 904/2104/19, від 03.09.2024 у справі № 903/753/22. 
Наявності таких об`єктивних обставин апелянт не навів, а його доводи про те, що позивачем та судом такі докази не вимагались, колегія суддів відхиляє, з огляду на засади змагальності сторін та диспозитивності господарського судочинства, зміст яких розкритий у ст.ст.13, 14 ГПК України. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази державної реєстрації права користування нерухомим майном за ПП «Смерш-62» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема, право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки. 
Відповідач, не заперечуючи факту відсутності державної реєстрації права користування нерухомим майном за ПП «Смерш-62» у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, стверджує, що договір від 01.10.2021 укладено на строк 2 роки 11 місяців з подальшою пролонгацією на той самий строк, у зв`язку з чим його державна реєстрація законом не вимагається. Колегія суддів вважає таке твердження безпідставним, з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст.793 ЦК України, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений на строк більше п`яти років. 
Статтею 794 ЦК України визначено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону, крім випадку, передбаченого ч.2 ст.793 цього Кодексу, якщо договір укладений за результатами електронного аукціону, предметом якого є майно державної або комунальної власності. 
При цьому, для застосування ст.794 ЦК України має значення саме загальний строк користування нерухомим майном, а не строк кожного окремого періоду дії договору, якщо договір продовжується на тих саме умовах і на той самий строк. Якщо загальний строк користування майном за договором з урахуванням пролонгацій перевищує три роки, такий договір підлягає державній реєстрації, оскільки саме тривалість користування майном є визначальним критерієм для виникнення обов`язку з державної реєстрації.
У даному випадку договір від 01.10.2021 укладено строком на 2 роки 11 місяців з умовою автоматичної пролонгації на той самий строк. Таким чином, загальний строк користування майном за цим договором, з урахуванням пролонгації, наразі становить 5 років 10 місяців, що перевищує три роки, а відтак, такий договір відповідно до ст.794 ЦК України підлягає державній реєстрації. Відсутність такої реєстрації ставить під сумнів чинність зазначеного договору та правомірність користування майном ПП «Смерш-62».
Колегія суддів вважає нерелевантним посилання відповідача у апеляційній скарзі на постанову Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна». Правові висновки, викладені у зазначеній постанові, стосувались питань нотаріального посвідчення договору найму, а не державної реєстрації права користування нерухомим майном. Правовідносини щодо державної реєстрації права користування нерухомим майном регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який на момент укладення спірного договору та на момент вирішення заяви відповідача судом першої інстанції діяв у редакції, що передбачала державну реєстрацію права користування нерухомим майном на строк не менш як три роки. При цьому, відповідно до ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, відсутність державної реєстрації права користування нерухомим майном за ПП «Смерш-62» свідчить про те, що таке право не виникло у встановленому законом порядку, а відтак, відсутні підстави для висновку про те, що до цієї особи перейшли матеріальні права та обов`язки відповідача у спірних правовідносинах.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов взаємовиключних висновків, оскільки запропонував ПП «Смерш-62» надати пояснення щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача, а з іншого боку, відмовив у задоволенні клопотання про залучення такого учасника як правонаступника відповідача, також є безпідставними. Залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, та заміна сторони її правонаступником є різними правовими інститутами, мають різні підстави та правові наслідки. 
Залучення третьої особи до участі у справі відповідно до ст.50 ГПК України здійснюється у випадку, коли рішення у справі може вплинути на права та обов`язки такої особи щодо однієї зі сторін. Натомість процесуальне правонаступництво відповідно до ст.52 ГПК України передбачає заміну сторони у справі у зв`язку з переходом до іншої особи прав та обов`язків особи, яку вона замінює. Таким чином, пропозиція суду першої інстанції надати пояснення ПП «Смерш-62» щодо необхідності його залучення до участі у справі в якості третьої особи не суперечить висновку суду про відмову у задоволенні клопотання про залучення правонаступника, оскільки ці дії мають різне правове значення та різні правові наслідки.
Таким чином, суд першої інстанції надав повну та всебічну оцінку обставинам справи, правильно застосував норми процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про залучення правонаступника. Зазначений висновок суду першої інстанції не є проявом надмірного формалізму, а ґрунтується на вимогах ст.52 ГПК України, які чітко визначають підстави для процесуального правонаступництва. Відмова у задоволенні клопотання про залучення правонаступника у зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження переходу прав та обов`язків у матеріальних правовідносинах не є порушенням права на доступ до правосуддя, а є застосуванням судом вимог процесуального закону з метою забезпечення правильного та своєчасного вирішення спору.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Факт переходу прав та обов`язків у матеріальних правовідносинах, який є підставою для процесуального правонаступництва, повинен підтверджуватися належними та допустимими доказами. У даному випадку відповідач не надав суду належних та допустимих доказів переходу до ПП «Смерш-62» саме того матеріально-правового обов`язку, який є предметом спору у справі № 904/1820/26, а саме: обов`язку з відшкодування безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності. 
Компенсація користувачем за договором безоплатного тимчасового користування нерухомим майном усіх податків, зборів та інших фінансових зобов`язань власнику цього майна є цивільно-правовим зобов`язанням користувача майна у правовідносинах з його власником, що виникає на підставі такого договору, та не свідчить про перехід до користувача обов`язку власника нерухомого майна з відшкодування безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою. Такий обов`язок виникає саме у власника нерухомого майна на підставі закону та не може бути переданий третій особі за договором позички, зворотне не відповідає вимогам земельного та податкового законодавства.
Відповідно до розділу 8 «Реквізити» договору безоплатного тимчасового користування нерухомим майном від 01.10.2021, користувач майна ПП «Смерш-62» має код ЄДРПОУ 31155444, однак згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, вищезазначений код ЄДРПОУ належить іншій юридичній особі – ПП «Оздоровчий Центр «Вікторія». На переконання колегії суддів, вказана обставина викликає обґрунтовані сумніви щодо добросовісності поведінки відповідача та свідчить про намагання уникнути відповідальності шляхом створення штучних договірних конструкцій, що є недопустимим з огляду на принцип добросовісності, закріплений у ст.43 ГПК України.
Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ч.1 ст.2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі правонаступника відповідача, діяв у межах наданих йому повноважень та з дотриманням вимог процесуального закону, забезпечуючи виконання завдань господарського судочинства.
7. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну юридичну оцінку поданим доказам та доводам сторін, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду. Підстави для скасування або зміни оскаржуваної ухвали відсутні.
За таких обставин, апеляційна скарга ТОВ «Сонячне Сяйво 2018» підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2026 у справі № 904/1820/26 про відмову в залученні правонаступника – залишенню без змін.
8. Розподіл судових витрат 
Відповідно до положень ст. 129 ГПК України, витрати апелянта щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.52, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «СОНЯЧНЕ СЯЙВО 2018» на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2026 у справі №904/1820/26 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 28.05.2026 у справі №904/1820/26 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст.ст.286-289 ГПК України.
Повна постанова складена 22.07.2026.

Головуючий суддя Т.Ю.Демчина

Судді О.І.Кучеренко 

Т.В.Стефанів