Справа № 369/2995/26
Провадження № 1-кп/369/1552/26 

В И Р О К
іменем України
04.09.26 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді    ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря      ОСОБА_2 ,
прокурорів:      ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
потерпілої      ОСОБА_5 ,
представника потерпілої    ОСОБА_6 ,
захисника      ОСОБА_7 ,
обвинуваченого      ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 12025110000000884 від 13.10.2025 за обвинуваченням  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше несудимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, 

встановив:

12.10.2025, близько 22 години 12 хвилин, водій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в межах населеного пункту зі швидкістю 108 км/год ± 3,60 км/год, по автодорозі вул. Київська у с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області, в напрямку м. Київ, наближаючись до перехрестя із вул. Скіфська, в порушення вимог підпунктів б), д) пункту 2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі – Правил дорожнього руху), відповідно до яких «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», не був уважним під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою, порушуючи вимоги пункту 12.4 Правил дорожнього руху «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год» та підпункту б) пункту 12.9 Правил дорожнього руху «водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил», перевищив максимально допустиму в населеному пункті швидкість руху, внаслідок особистої необережності, діючи з кримінальною, противоправною недбалістю до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, маючи об`єктивну можливість виявити попереду себе пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перетинав проїзну частину в невизначеному для цього місці в темпі швидкого бігу, зліва направо відносно напрямку руху транспортного засобу, скоїв наїзд передньою лівою частиною автомобіля на пішохода ОСОБА_9 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді множинних переломів кісток скелету з ушкодженням внутрішніх органів, крововтратою і шоком. Виявлені тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Грубе порушення водієм ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3 б), д), 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_9 .
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину у пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі і дав показання, які за своїм змістом повністю відповідають викладеним вище обставинам вчинення ним злочину, пояснивши, що 12.10.2025 в с. Софіївська Борщагівка Бучанського району Київської області керував автомобілем марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 та наближаючись до перехрестя з вул. Скіфська скоїв наїзд на пішохода, який переходив проїзну частину, від чого останній помер. У вчиненому щиро розкаявся, запевнив, що зробив належні висновки зі своєї поведінки та засуджує свій ганебний вчинок, просив суворо не карати. 
Потерпіла ОСОБА_5 та її представник  ОСОБА_6 , які не оспорювали встановлені в обвинувальному акті обставини, повідомили суд про те, що обвинувачений ОСОБА_8 відразу попросив вибачення у потерпілої, відшкодував усі витрати на поховання брата та щомісяця сплачує по 13 тисяч гривень відшкодування, про що було укладено між ними угоду про відшкодування шкоди. Вважають, що обвинувачений ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому. З огляду на волонтерську діяльність ОСОБА_8 та наявність пропозиції обвинуваченому працевлаштуватися у ДСНС України, наполягали на непозбавленні права керування ОСОБА_8 . Крім того, просили суд призначити обвинуваченому покарання з застосуванням статті 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання та призначивши іспитовий строк у три роки. 
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у справі.
Суд визнає, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена повністю та його дії кваліфікуються судом за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає такі: щире каяття, що виявилось у критичній оцінці обвинуваченого своєї протиправної поведінки, що характеризується щирим осудом цієї поведінки, повним визнанням своєї вини, висловленні жалю з приводу вчиненого та готовності нести покарання за вчинений злочин, а також позиції під час розгляду справи; позицію потерпілої та її представника, які просили суворо не карати обвинуваченого. 
Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виправлення як мета покарання – це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого – це ті певні зміни в його особистості, які утримують його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності – призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні суд враховує критичну оцінку обвинуваченим своєї протиправної поведінки, що характеризується щирим осудом цієї поведінки, повним визнанням своєї вини та готовності нести покарання за вчинений злочин, відшкодуванням завданої шкоди потерпілій стороні. 
Відтак, з урахуванням особи винного й думки потерпілої та її представника, суд під час призначення покарання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України вважає за можливе призначити покарання, встановлене в санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а саме п`ять років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.
При цьому, зважаючи на те, що обвинувачений раніше не судимий, дорожньо-транспортну пригоду скоїв з необережності, не перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, добровільно повністю відшкодував потерпілій збитки, а також врахувавши думку державного обвинувача, який просив застосувати щодо обвинуваченого вимоги ст. 75 КК України, суд дійшов висновку про те, що перевиховання та виправлення винного можливо без ізоляції від суспільства, а тому необхідно призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк тривалістю 3 роки, який є достатнім для того, щоб винний в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Процесуальні витрати відповідно до ст.ст. 118, 124, 126 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого.
Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 100, 349, 368-371, 373, 374, 376 КПК України, 
ст. 286 КК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язати  ОСОБА_8 в період іспитового строку: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Іспитовий строк ОСОБА_8 рахувати з моменту проголошення вироку, тобто з 04 вересня 2026 року.
Стягнути з  ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_2 ) процесуальні витрати на користь держави в сумі – 15 293 (п`ятнадцять тисяч двісті дев`яносто три) грн 80 коп.
Речові докази в кримінальному провадженні після набрання вироком суду законної сили, а саме:
- автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який повернутий ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.07.2026 власнику – ОСОБА_10 , залишити у її власності.
Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом 30 (тридцяти) діб з часу його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.
Вирок суду набирає законної сили по завершенню строку на його апеляційне оскарження, а у разі оскарження вироку в апеляційному порядку після постановлення судом апеляційної інстанції рішення за наслідками перегляду такого вироку суду.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, копія вироку негайно після його проголошення вручається прокурору та обвинуваченому. 

Суддя ОСОБА_11