Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/1526/26 
номер провадження 2-а/695/71/26

09 липня 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого – судді Середи Л.В.
за участю: секретаря с/з – Оніщенко Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_2 від 17.07.2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вказаною постановою №305 від 17.07.2025 ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 17 000 грн. за за те, що позивач, після прибуття 09.05.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_6 відмовився від отримання картки для проходження медичного огляду (про що о 18 год. 35 хв. 09.05.2025 був складений акт відмови від проходження військово-лікарської комісії, вх. №5117 від 09.05.2025), чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення, як порушення військовозобов`язаним правил військового обліку, вчинене в особливий період.
Позивач зазначає, що 09 травня 2025 року його було неправомірно затримано із застосуванням фізичного впливу та доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 , де здійснено його взяття на військовий облік. Позивач наголошує, що попри наявність у нього чинного (діючого) бронювання від призову на військову службу під час мобілізації та відсутність при собі первинної медичної документації, посадовими особами відповідача було видано направлення на проходження військово-лікарської комісії (ВЛК), від отримання та проходження якої позивач відмовився. Надалі, 21 травня 2025 року, після звільнення, позивач самостійно пройшов медичний огляд ВЛК за місцем свого фактичного перебування/реєстрації, у зв`язку з чим вважав мобілізаційні процедури стосовно себе повністю врегульованими.
Про існування оскаржуваної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210 КУпАП позивач дізнався лише у квітні 2026 року від органів державної виконавчої служби у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження № 80704724.
Позивач вважає спірну постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що чинний порядок бронювання військовозобов`язаних, а також положення додатка 5 до Порядку № 560, не передбачають безумовного направлення на медичний огляд осіб, які мають право на відстрочку у зв`язку з бронюванням. Зважаючи на наявність статусу заброньованої особи та відсутність належним чином врученої повістки, позивач стверджує про відсутність правових підстав для призначення йому військово-лікарської експертизи, а отже - й про відсутність складу адмінправопорушення у формі відмови від неї.
Також позивач вказує, що справа про адміністративне правопорушення була розглянута відповідачем без його належного сповіщення про дату, час і місце розгляду та за його відсутності. Такий розгляд позбавив позивача можливості скористатися правами, передбаченими статтею 268 КУпАП, зокрема: надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та користуватися правовою допомогою адвоката, що свідчить про недоведеність відповідачем правомірності винесення оскаржуваного рішення.
Позивач наголошує, що спірну постанову було винесено 17 липня 2025 року, а відтак, відповідно до статті 303 КУпАП, строк її звернення до примусового виконання сплив 17 жовтня 2025 року. Оскільки виконавче провадження було відкрите органом ДВС лише 8 квітня 2026 року (тобто з пропуском установленого законом тримісячного строку), оскаржувана постанова є такою, що не підлягає виконанню.
З огляду на викладене, позивач вважає, що відповідачем не доведено наявність у його діях події та складу адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим спірна постанова підлягає скасуванню, а провадження у справі — закриттю на підставі пункту 1 статті 247 КУпАП.
На підставі вказаного позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.04.2026 відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачам право подати відзив на позовну заяву та роз`яснено відповідачам положення ч. 4 ст. 159 КАС України. Розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження.
У квітні 2026 відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_7 через систему «Електронний суд» надано до суду відзив на позовну заяву, у якому відповідач вказує, що підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП є відмова останнього від отримання картки для проходження медичного огляду, що зафіксовано актом №5117 від 09.05.2025 складеним у встановленому законом порядку та підписаним посадовими особами. Крім того, доводи позивача про те, що на момент доставляння його до ІНФОРМАЦІЯ_4 він мав діюче бронювання не відповідають дійсності, адже відповідні відомості про бронювання оформлено в системі «Оберіг» лише 12.05.2025, тобто на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення позивач підлягав призову на військову службу під час мобілізації на особливий період. Твердження позивача, що він не був обізнаний про розгляд справи про адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення, є безпідставними, оскільки протокол про адміністративне правопорушення було складено 09.05.2025 в присутності ОСОБА_1 . У вказаному протоколі вказано місце, дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Протокол про адміністративне правопорушення від 09.05.2025 №305 ОСОБА_1 отримати відмовився, що засвідчено підписами свідків та посадової особи, яка склала відповідний протокол. отже доводи позивача фактично ґрунтуються на обставинах, які виникли в наслідок його власної поведінки, зокрема відмови від проходження військово-лікарської комісії.
Представником позивача, через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив, у якому останній заперечуючи проти доводів відповідача вказав, що п. 3.5 Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402 визначає, що на військовозобов`язаного покладається обов`язок під час проведення медичного огляду надати членам військово-лікарської комісії медичну карту амбулаторного хворого за формою №025/о, виписки з медичної документації щодо перенесених захворювань, отриманих травм, поранень тощо, якщо така інформація відсутня в ЕСОЗ. Попри наявність броні і відсутності вимоги проходити ВЛК, отримавши направлення на ВЛК 19.05.2025 року позивач, маючи 3 дні на підготовку та збір своїх медичних документів 21.05.2025 року пройшов його за місцем своєї реєстрації. Його визначено як «придатний до військової служби», що є доказом відсутності інтересу проходження ВЛК позивачем саме за місцем своєї реєстрації для визначення діагнозу, який йому міг би допомогти уникнути військової служби. Також вказував, що у вказаному відповідачем протоколі про адміністративне правопорушення вказано місце, дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення. Протокол про адміністративне правопорушення від 09.05.2025 №305 ОСОБА_1 отримати відмовився, що засвідчено підписами свідків та посадової особи, яка склала відповідний протокол. Однак, у вказаному протоколі вказано місце, дату та час розгляду справи про адміністративне правопорушення, а саме: о 15 год. 30 хв. 16 травня 2025 року в той час коли оспорювана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП була винесена 17.07.2025 року. Зазначене вказує про неналежне повідомлення позивача про час та місце розгляду справи. Таким чином, в порушення вищезазначених вимог закону, справа про адміністративне правопорушення розглянута без належного повідомлення та без участі позивача, чим були істотно порушені права позивача, передбачені ч. 1ст. 268 КУпАП, зокрема право на отримання правової допомоги, подавати докази, давати пояснення та заявляти клопотання. Також представник позивача посилався на порушення вимог ст. 303 КУпАП, адже оскаржувана постанова пред`явлення до виконання із пропуском трьох місяців з дня її винесення, що є безумовною підставою для визнання її такою , що не підлягає виконанню.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак у відповіді на відзив представник позивача просив розгляд справи проводити за їх відсутності.
У судове засідання представники ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також ІНФОРМАЦІЯ_4 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.
Відповідно до ч. 1 ст. 205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
З огляду на вказане, враховуючи належне повідомлення відповідачів про дату, час і місце засідання, наявність відзиву на позовну заяву, суд вирішив провести розгляд на підставі доказів, наявних в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам, як адміністративним судам, підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Згідно ч. 2 ст. 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Відповідно до відомостей, які містяться в оскаржуваній постанові, остання винесена 17.07.2025 року, а позов подано 14.04.2026 року.
Водночас у позовній заяві позивач заявив клопотання про поновлення строку на оскарження постанови, обґрунтовуючи його тим, що копію оскаржуваного рішення він особисто не отримував, засобами поштового зв`язку вона на його адресу не направлялася. Зі змістом оскаржуваної постанови сторона позивача ознайомилася лише після отримання доступу до матеріалів виконавчого провадження.
Оцінюючи поважність причин пропуску строку, суд зауважує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих відомостей про направлення або вручення оскаржуваної постанови позивачу.
Як убачається з копії постанови, доданої позивачем, а також із копії, наданої відповідачем разом із відзивом на позовну заяву, остання не містить відомостей про вручення її позивачу чи направлення її засобами поштового відправлення. Жодних доказів направлення вказаної постанови позивачу матеріали справи не містять та відповідачами не надані.
Суд наголошує, що чинне законодавство, зокрема норми КУпАП, пов`язує початок перебігу строку на оскарження саме з моментом вручення (направлення) копії постанови особі, щодо якої її винесено, для забезпечення реалізації її права на судовий захист. Відсутність особи, яка притягується до адміністративної відповідальності під час складення постанови не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку надіслати або вручити примірник такої особі у встановленому законом порядку. Доказів вручення оскаржуваної постанови позивачу або направлення її на адресу його місця проживання засобами поштового зв`язку відповідачем суду надано не було, як і не було надано жодних відеозаписів, які б могли підтвердити факт ознайомлення позивача із змістом вказаної постанови чи відмови від її отримання.
З огляду на відсутність підтвердження факту належного вручення або направлення копії оскаржуваної постанови позивачу у загальновстановленому порядку, суд вважає доводи позивача про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду обґрунтованими, а пропущений строк таким, що підлягає поновленню.
Дослідивши матеріали справи судом було встановлено наступне.
Як вбачається із витягу з системи «Резерв+» позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку як військовозобов`язаний, має відстрочку (бронювання) та 21.05.2025 пройшов ВЛК з висновком – придатний.
Згідно з даними акту про відмову військовозобов`язаного від проходження військово-лікарської комісії від 09.05.2025, близько 18 год. 35 хв. військовозобов`язаному ОСОБА_1 запропоновано отримати направлення для проходження ВЛК з метою визначення ступеня придатності до проходження військової служби в ЗСУ. в присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 військовозобов`язаний ОСОБА_1 відмовився отримувати «Картку обстеження та медичного огляду».
Того ж дня відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за №305 згідно якого 09.05.2025 в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 було встановлено, що ОСОБА_1 перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_8 в порушення вимог абз. 3.5, ч. 10 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», а. 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затверджених постановою КМУ №1487 від 30.12.2022, після прибуття 09.05.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_6 відмовився від отримання картки для проходження медичного огляду, про що о 18 год. 35 хв. 09.05.2025 був складений акт відмови від проходження військово-лікарської комісії №5117, чим чинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП , як порушення військовозобов`язаним правил військового обліку, вчиненого в особливий період.
У вказаному протоколі зазначено, що ОСОБА_1 від пояснення та підписання протоколу відмовився у присутності свідків. Крім того, ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд справи відбудеться о 15 год. 30 хв. 16 травня 2025 року.
Згідно постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 від 17.07.2025 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 3 ст. 210 КУпАП, а саме, що він перебуваючи на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_8 в порушення вимог абз. 3.5, ч. 10 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», а. 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів», затверджених постановою КМУ №1487 від 30.12.2022, після прибуття 09.05.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_4 в Черкаській області відмовився від отримання картки для проходження медичного огляду, про що о 18 год. 35 хв. 09.05.2025 був складений акт відмови від проходження військово-лікарської комісії №5117, чим чинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, як порушення військовозобов`язаним правил військового обліку, вчиненого в особливий період. За результатами розгляду матеріалів справи на ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 17 000 грн.
Надаючи правову оцінку вказаним правовідносинам суд зазначає наступне.
За приписами частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Згідно зі статтею 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Згідно зі статтею 235 КУпАП, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію (у т.ч. передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Згідно зі статтею 248 КУпАП, розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.
Відповідно до частини 1 статті 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Згідно зі статтею 278 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
Відповідно до статті 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За приписами частин 2, 3 статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, а також обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.
Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 1 вказаного Закону, особливий період в Україні настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або з моменту введення воєнного стану в Україні та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває. Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 оголошено проведення загальної мобілізації.
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації передбачені статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Згідно з абзацом 4 частини 1 статті 22 цього Закону, громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії (ВЛК) чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
За приписами частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, які перебувають у запасі Збройних Сил України, зобов`язані прибувати за викликом відповідного ІНФОРМАЦІЯ_4 для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду тощо.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі — Порядок № 560).
Відповідно до пункту 69 Порядку № 560, особи, які не проходили медичний огляд або в яких закінчився строк дії рішення (постанови) про придатність до військової служби, направляються на військово-лікарську комісію.
Згідно з пунктом 74 Порядку № 560, резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за рішенням керівника ІНФОРМАЦІЯ_4 видається направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду за формою згідно з додатком 11, яке видається військовозобов`язаному під особистий підпис.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що в особливий період обов`язок військовозобов`язаної особи пройти медичний огляд для визначення придатності до військової служби за направленням керівника РТЦК та СП є безумовним, за винятком випадків, прямо передбачених чинним законодавством.
Разом із цим, чинне законодавство встановлює особливості взаємодії органів ТЦК та СП з особами, які мають або оформлюють право на відстрочку від призову.
Так, процедура надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з бронюванням не передбачає направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Відповідно до пункту 63 Порядку № 560, військовозобов`язані, які звернулися до районного (міського) ТЦК та СП з заявою про надання відстрочки, до прийняття рішення відповідною комісією не направляються для проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби. У разі ухвалення комісією рішення про відмову у наданні відстрочки військовозобов`язаний, який підлягає призову на військову службу під час мобілізації, направляється на медичний огляд для визначення придатності до військової служби. 
Згідно з наведеними вимогами Порядку № 560, військовозобов`язані, які перебувають у процесі оформлення бронювання або ж іншої відстрочки від призову (за умови подання відповідної заяви та документів), а так само і військовозобов`язані, які вже мають чинну та юридично підтверджену відстрочку, на медичний огляд не направляються.
Як встановлено судом з матеріалів справи, відмова позивача від проходження військово-лікарської комісії 09 травня 2025 року, що стала підставою для притягнення його до адміністративної відповідальності, була мотивована твердженнями позивача про наявність у нього статусу заброньованої особи.
Такі обставини наводить позивач у позовній заяві, хоча ні вказаний вище акт про відмову від проходження ВЛК ні протокол про адміністративне правопорушення не містять жодних пояснень позивача щодо причин такої відмови.
Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що станом на 09 травня 2025 року у ІНФОРМАЦІЯ_8 були відсутні будь-які відомості чи підтверджуючі документи про наявність у позивача права на відстрочку від призову за бронюванням, у зв`язку з чим останній підлягав направленню на ВЛК на загальних підставах.
У матеріалах справи наявні витяг із системи «Дія», згідно з яким позивачу надано відстрочку (тип відстрочки — бронювання) на строк до 26 червня 2026 року. Проте, як убачається з реквізитів даного документа, вказаний витяг був сформований електронною системою лише 12 травня 2025 року.
Витяг із застосунку «Резерв+», у якому відображено статус відстрочки за бронюванням терміном дії до 26 лютого 2026 року. Разом з тим, зазначений витяг сформовано позивачем лише 30 травня 2025 року.
Відповідно до статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд наголошує, що визначальним для оцінки правомірності дій та рішень суб`єкта владних повноважень є правовий статус особи та об`єктивний обсяг інформації, яким володів або повинен був володіти орган влади безпосередньо на момент виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 09 травня 2025 року.
Матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що станом на 09 травня 2025 року позивач офіційно набув статусу заброньованої особи, або що ним у встановленому пунктом 63 Порядку № 560 порядку було подано до ІНФОРМАЦІЯ_4 заяву про надання відстрочки з відповідним пакетом документів, яка б блокувала направлення його на медичний огляд.
Надані позивачем витяги з електронних систем «Дія» та «Резерв+», попри відображення в них факту наявності відстрочки, сформовані відповідно 12 травня 2025 року та 30 травня 2025 року, тобто після подій, що відбулися 09 травня 2025 року, і не доводять існування юридично підтвердженого статусу заброньованого чи факту звернення із заявою про відстрочку на момент пропозиції пройти ВЛК.
За таких обставин, оскільки станом на 09 травня 2025 року право на відстрочку не було належним чином оформлене чи задеклароване перед уповноваженим органом, на позивача в повній мірі поширювався обов`язок, передбачений статтею 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та пунктом 69 Порядку № 560, щодо проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
З огляду на це, дії відповідача щодо видачі направлення на ВЛК відповідали вимогам чинного законодавства, а посилання позивача на наявність статусу заброньованого як на підставу для звільнення від проходження ВЛК станом на 09 травня 2025 року є необґрунтованими та спростовуються дослідженими матеріалами справи.
Разом із тим, згідно з частинами 1, 3 статті 210 КУпАП порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку тягне за собою накладення штрафу від двохсот до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до частин 1, 3 статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період, тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Особливий період в Україні діє з моменту оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 30-3/2014 «Про часткову мобілізацію» (набрав чинності з дня опублікування в газеті «Голос України» від 18 квітня 2014 року № 49), який затверджений Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII та буде закінченим з прийняттям Президентом України відповідного рішення, щодо переведення всіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
В оскаржуваній постанові вказано, що позивачем порушено вимоги абзацу 3,5 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», пункту 1 «Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів»
Згідно з абзацами 3, 5 частини 10 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, які підлягають взяттю на військовий облік, перебувають на військовому обліку призовників або у запасі Збройних Сил України, у запасі Служби безпеки України, розвідувальних органів України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані:
проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Проте, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Враховуючи наведене, суд зауважує, що відмова від проходження військово-лікарської комісії, вчинена в особливий період, є порушенням законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, що підлягає кваліфікації за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, натомість оскаржуваною постановою кваліфіковано дії позивача за частиною 3 статті 210 КУпАП.
Аналогічна позиція міститься у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.01.2025 (справа № 601/2908/24), а також Другого апеляційного адміністративного суду від 19.05.2026 (справа №591/194/25).
Також суд погоджується з доводами представника позивача про суттєві порушення розгляду матеріалів про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
Аналізуючи дотримання відповідачем установленої законом процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, суд зазначає таке.
Несвоєчасне повідомлення або неповідомлення особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, про час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення є безумовною підставою для визнання постанови у справі про адміністративне правопорушення неправомірною як такої, що винесена з порушенням встановленої процедури. Наслідком цього є позбавлення особи прав, передбачених Конституцією України та КУпАП, зокрема, бути присутнім під час розгляду справи, надавати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, мати професійну правову допомогу. 
Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 522/20755/16-а, від 30.09.2019 у справі № 591/2794/17, від 06.02.2020 у справі № 05/7145/16-а, від 21.05.2020 у справі № 286/4145/15-а, від 31.03.2021 у справі № 676/752/17 та від 25.05.2022 у справі № 465/5145/16-а. 
Суд зауважує, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження щодо розгляду справ про адміністративні правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при прийнятті та складанні постанови зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
Ці висновки узгоджуються з постійною правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 15.11.2018 у справі № 524/5536/17, від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16, від 17.07.2019 у справі № 295/3099/17 та від 05.03.2020 у справі № 607/7987/17.
Як убачається з досліджених матеріалів справи, у протоколі про адміністративне правопорушення від 09 травня 2025 року уповноваженою особою відповідача було чітко визначено дату, час та місце розгляду матеріалів справи, а саме: 16 травня 2025 року.
Водночас, оскаржувану постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210 КУпАП було винесено начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 лише 17 липня 2025 року — тобто зі спливом двох місяців з дня, первинно призначеного для розгляду справи.
Суд підкреслює, що матеріали адміністративної справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б обґрунтовували причини такого тривалого розгляду справи або свідчили про наявність підстав для його відкладення чи підтверджували факт належного, своєчасного та повторного сповіщення позивача про перенесення засідання, зміну дати, часу чи місця розгляду справи на 17 липня 2025 року.
Сам по собі факт ознайомлення особи з початковою датою розгляду (16.05.2025) у тексті протоколу не давав відповідачу правових підстав розглядати справу у будь-який інший день за відсутності особи та без її додаткового процесуального повідомлення у порядку статей 268, 277-2 КУпАП.
За таких обставин, розглянувши справу 17 липня 2025 року за відсутності позивача та без доказів його належного сповіщення про нову дату розгляду, відповідач грубо порушив вимоги статей 268, 278, 280 КУпАП. Неналежне повідомлення про розгляд справи фактично позбавило позивача права на захист, надання усних чи письмових пояснень, подання нових доказів (у тому числі документів, що підтверджують право на відстрочку), що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За приписами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.
Відповідно до положень ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Отже, особа, яка уповноважена розглядати справу про адміністративне правопорушення зобов`язана по-перше, встановити склад правопорушення, яким згідно статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення є протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність, по-друге, дослідити докази та оцінити їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).
У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь.
За таких обставин факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, є недоведеним, а тому притягнення його до адміністративної відповідальності не може вважатися законним, внаслідок чого оскаржувана позивачем постанова підлягає скасуванню.
Надані ІНФОРМАЦІЯ_7 на виконання ухвали суду докази зазначених висновків не спростовують, оскільки із матеріалів справи вбачається неналежна кваліфікація дій особи та неналежна процедура розгляду матеріалів справи про адміністративне правопорушення з порушенням прав особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, які є критичними. 
Частиною 3 ст. 286 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення. 
Враховуючи встановлені судом обставини, зокрема порушення процедури розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення, невірну кваліфікацію дій особи, та враховуючи вимоги ч. 1 ст. 247 КУпАП, оскаржувана позивачем постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення закриттю на підставі п. 3 ч. 3 ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України.
Оцінюючи позовні вимоги в частині «визнання постанови ІНФОРМАЦІЯ_4 № 305 від 17.07.2025 року такою, що не підлягає виконанню», суд зазначає таке.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.
Відповідно до частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності суд має право:
залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а скаргу без задоволення;
скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до уповноваженого органу (посадової особи);
скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
змінити захід стягнення в межах, передбачених законом про адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Зазначений перелік рішень, які може ухвалити суд у цій категорії справ, є вичерпним. Чинне адміністративне процесуальне законодавство не передбачає такого способу захисту порушеного права, як визнання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності «такою, що не підлягає виконанню».
Таке формулювання вимог є притаманним для інших видів судочинства при оскарженні виконавчих документів, тоді як у межах розгляду справи за правилами статті 286 КАС України правовим наслідком встановлення протиправності рішення суб`єкта владних повноважень є саме його скасування.
Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови № 305 від 17.07.2025 року із закриттям справи про адміністративне правопорушення, це рішення повністю відновлює права позивача та скасовує будь-які правові наслідки спірного акта, включаючи його виконання.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині визнання постанови такою, що не підлягає виконанню, заявлені за допомогою неналежного способу захисту, у зв`язку з чим у їх задоволенні слід відмовити.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 665,60 грн.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 72-77, 241-246, 250, 286 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення – задовольнити частково.
Скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , від 17.07.2025 за №305 про накладення на ОСОБА_1 штрафу в сумі 17 000 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП.
Провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 3 ст. 210 КУпАП закрити.
У задоволенні решти вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.
Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя        Середа Л.В.