Справа № 650/4209/26
Провадження № 2/650/3720/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 липня 2026 року	селище Велика Олександрівка	

Великоолександрівський районний суд Херсонської області у складі головуючого судді Сікори О.О., за участі секретаря Завістовської Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Каланчацької селищної ради Херсонської області про визнання права власності на житловий будинок,
встановив:
У червні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок загальною площею 78,1 кв. м, житловою площею 40,1 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Каланчацької селищної ради народних депутатів на підставі рішення від 02 січня 1990 року № 12, позивач набув право власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності було зареєстровано 25 березня 2002 року в установленому на той час порядку, про що на свідоцтві вчинено реєстраційний напис із зазначенням реєстрового номера 1886.
Розпорядженням начальника Каланчацької селищної військової адміністрації від 04 березня 2024 року № 12-од «Про перейменування вулиць, провулків населених пунктів Каланчацької територіальної громади» вулицю Комарова в селищі Каланчак перейменовано на вулицю Скіфську.
З метою внесення відомостей про належне йому право власності до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та подальшої реалізації прав, пов`язаних, зокрема, з можливістю звернення за компенсацією за пошкоджене або знищене внаслідок збройної агресії рф нерухоме майно, позивач звернувся через центр надання адміністративних послуг до державного реєстратора. У проведенні державної реєстрації йому було відмовлено у зв`язку з відсутністю доступних відомостей про раніше проведену реєстрацію та неможливістю отримати підтвердження з архівів БТІ, які знаходяться на тимчасово окупованій території.
Позивач вважає, що за таких обставин він позбавлений можливості підтвердити та зареєструвати у сучасному Державному реєстрі речових прав право власності, яке було набуте ним раніше на законних підставах, а іншого ефективного способу захисту та підтвердження такого права не має.
04 липня 2026 року представник відповідача ОСОБА_2 подала заяву про повне визнання позову. Вказала, що надані позивачем свідоцтво про право власності, будинкова книга та технічний паспорт підтверджують набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок у законний спосіб до запровадження сучасного електронного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрація права була проведена 25 березня 2002 року в реєстровій книзі № 10 за реєстровим номером 1886. Через тимчасову окупацію території селища Каланчак доступ до паперових архівів БТІ відсутній, у зв`язку з чим відповідач не має можливості надати позивачу архівну довідку або інше підтвердження реєстрації права у позасудовому порядку.
Представник відповідача також зазначила, що Каланчацька селищна рада не оспорює та не заперечує належність позивачу житлового будинку за вказаною адресою, будь-які претензії територіальної громади на це майно відсутні, а визнання позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Просить прийняти визнання позову, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та розглянути справу за відсутності представника відповідача.
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. З урахуванням належного повідомлення учасників справи про дату, час і місце судового засідання, а також заяви представника відповідача про розгляд справи за її відсутності, суд відповідно до статті 223 ЦПК України дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності та перевіривши наявність законних підстав для прийняття визнання позову, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення виконкому Каланчацької селищної ради народних депутатів від 02 січня 1990 року № 12.
На вказаному свідоцтві міститься реєстраційний напис про реєстрацію права власності 25 березня 2002 року в реєстровій книзі № 10 за реєстровим номером 1886. Отже, право позивача було оформлене та зареєстроване відповідно до порядку, який діяв на момент проведення такої реєстрації.
Технічним паспортом на житловий будинок підтверджуються характеристики об`єкта нерухомого майна: загальна площа 78,1 кв. м, житлова площа 40,1 кв. м. Надані документи узгоджуються між собою щодо власника, адреси та об`єкта нерухомості.
Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та може звернутися до суду за захистом свого майнового права чи інтересу, зокрема шляхом визнання права.
За змістом статей 316, 317, 321 та 328 ЦК України право власності є правом особи на річ, яке вона здійснює за своєю волею незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; право власності є непорушним, а набувається воно на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною третьою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно, які виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними, зокрема, якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.
Таким чином, відсутність відомостей про право власності позивача у сучасному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно сама по собі не свідчить про відсутність у нього права власності, набутого та зареєстрованого раніше за правилами, що діяли на відповідний час. Державна реєстрація права не є самостійною підставою набуття права власності, а є офіційним визнанням і підтвердженням державою вже набутого права. Вирішуючи питання про існування права власності, суд передусім встановлює правову підставу його набуття.
Вказаний підхід відповідає усталеній практиці Верховного Суду, відповідно до якої державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності та не може ототожнюватися з юридичним фактом його виникнення; визначальним є встановлення законної підстави, на якій особа набула відповідне право.
Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судове рішення за таким позовом не породжує нового права власності, а підтверджує право, набуте особою раніше на законних підставах.
У цій справі позивач не просить набути право власності на підставі судового рішення. Подані ним документи підтверджують існування права, набутого та зареєстрованого задовго до 01 січня 2013 року. Водночас відсутність відповідних відомостей у сучасному Державному реєстрі речових прав, відмова у проведенні державної реєстрації та об`єктивна неможливість отримати інформацію з паперових архівів БТІ через тимчасову окупацію території фактично унеможливлюють державне підтвердження та повноцінну реалізацію позивачем належного йому права у позасудовому порядку.
За наведених конкретних обставин звернення до суду спрямоване саме на підтвердження вже існуючого права власності та усунення перешкод у його офіційному визнанні державою, а не на створення нового речового права. Суд також враховує, що відповідач, який представляє інтереси відповідної територіальної громади, права позивача не оспорює, претензій на спірне майно не заявляє та позов визнав у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. За змістом частини четвертої цієї статті у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання позову.
Перевіривши обставини справи та надані докази, суд не встановив, що визнання позову відповідачем суперечить закону, спрямоване на неправомірне розпорядження майном територіальної громади або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Навпаки, визнання позову узгоджується з письмовими доказами, які підтверджують набуття позивачем права власності на спірний будинок та його реєстрацію у встановленому на той час порядку.
Отже, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем та дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
З огляду на характер спірних правовідносин, обставини виникнення спору та визнання відповідачем позовних вимог, суд вважає за доцільне судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, залишити за позивачем.
Керуючись статтями 15, 16, 316, 317, 321, 328, 392 ЦК України, статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статтями 12, 13, 81, 89, 142, 206, 223, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,
вирішив:
Позов ОСОБА_1 до Каланчацької селищної ради Херсонської області про визнання права власності на житловий будинок — задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , право власності на житловий будинок загальною площею 78,1 кв. м, житловою площею 40,1 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Херсонського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено 17 липня 2026 року.

Суддя: О.О. Сікора