ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/8486/22 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
Головенко О.Д.

ПОСТАНОВА
Іменем України

10 липня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Сорочка Є.О.,
суддів Коротких А.Ю., 
Чаку Є.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення від 26.05.2021, що затверджене 04.06.2021 Головою Державної прикордонної служби України ОСОБА_2 , в частині зняття з квартирного обліку для поліпшення житлових умов; 
- поновити на квартирному обліку для поліпшення житлових умов в Адміністрації Держприкордонслужби; 
- зобов`язати внести зміни у відповідні облікові дані а саме: включити до списку осіб, що мають право на забезпечення житлом у першочерговому порядку, зі збереженням дати первинного зарахування на облік 03.08.2006.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача в частині зняття позивача з квартирного обліку для поліпшення житлових умов є протиправним та підлягає скасуванню, порушує конституційно гарантовані позивачеві, як військовослужбовцю у відставці права на вільний вибір місця проживання, позаяк, останній не повідомляв недостовірних відомостей при постановці на облік, та ніколи не заперечував про факт отримання ним в 1997 році службового житла та про факт утримання ним житла за попереднім місцем служби.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення від 26.05.2021, що затверджене 04.06.2021 Головою Державної прикордонної служби України ОСОБА_2 , в частині зняття позивача з квартирного обліку для поліпшення житлових умов. Поновлено позивача на квартирному обліку для поліпшення житлових умов в Адміністрації Держприкордонслужби. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що поданні позивачем рапорту від 29.08.2008, ним було приховано факт зняття із наданої йому у постійне користування квартири статусу службової, очевидно, що з метою повторного постановлення на квартирний облік, і, як наслідок, отримання іншої квартири у постійне користування ще й у місті Києві. Наголошує, що позивачем пропущено строк звернення до суду.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що полковник запасу ОСОБА_1 з 15.11.1979 по 20.05.2021 проходив військову службу в лавах Державної прикордонної служби України.
04.03.2008 наказом Голови Державної прикордонної служби України позивач був переведений для проходження служби до центрального апарату відомства - Адміністрації Держприкордонслужби.
З серпня 2008 року по червень 2021 року, позивач перебував на житловому обліку в Адміністрації Держприкордонслужби України, станом на момент звільнення, як особа, що потребує отримання житла для постійного проживання, перебував на житловому обліку в першочерговому порядку під № 29.
Проте, 26.05.2021 позивача було знято з житлового обліку, з огляду на надання позивачем при зарахуванні на житловий облік недостовірних даних про наявність у останнього житла в м. Чернігові.
Як стверджує позивач, ним на виконання вимог відповідача в липні 2020 року було вчергове подано для оновлення даних житлової облікової справи необхідні підтверджувальні документи, перевірка яких тривала майже рік, до моменту звільнення з військової служби.
Позивач вважає вказане рішення протиправним, звернувся з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що під час розгляду даного спору, не було встановлено повідомлення позивачем недостовірних відомостей при постановці на квартирний облік у відповідача.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон № 2011-XII), який також встановлює єдину систем у їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII від 20.12.1991, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР (далі - ЖК України), іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Відповідно до ст. 39 ЖК України, громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету.
Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом АДПСУ від 20.12.2007 № 1040 (яка була чинною на момент прийняття позивача на квартирний облік) (далі - Інструкція), усі питання, пов`язані з наданням та забезпеченням житловою площею військовослужбовців, вирішуються за місцем проходження ними служби та перебування на обліку житловими комісіями органів Держприкордонслужби або в судовому порядку.
Пунктом 3.2 Інструкції, визначено, що з метою дотримання вимог чинного законодавства при веденні обліку військовослужбовців та членів їх сімей, які потребують поліпшення житлових умов, контролю за розподілом та використанням житлової площі в органах Державної прикордонної служби утворюються житлові комісії в установленому порядку.
Відповідно до пункту 24 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2006 № 1081 (далі - Порядок), військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини.
У рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахувати на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією військової частини винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.
Зазначена норма Порядку кореспондується з вимогами пункту 3.4 та 3.6 Інструкції, відповідно до яких, військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії органу Державної прикордонної служби, яке затверджується начальником цього органу. У рішенні житлової комісії органу Державної прикордонної служби зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, у першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, які користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови у зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства. Датою зарахування на облік вважається день, коли житловою комісією органу Державної прикордонної служби винесено рішення про зарахування військовослужбовця на облік.
З набранням чинності Порядком було запроваджено правову норму, яка дозволяла зберігати чергу військовослужбовцям при переміщені їх з одного органу Держприкордонслужби до іншого, навіть якщо ці органи дислокуються в різних населених пунктах.
З матеріалів справи вбачається, що у 1997 році під час проходження військової служби в ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач разом з членами його сім`ї отримав службову квартиру.
У 1998 році за ініціативою командування ІНФОРМАЦІЯ_2 , рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської Ради від 28.09.1998 №259 (пункт 2.1.) квартиру АДРЕСА_1 - виключено зі складу службових.
Позивач наголошує на тому, що жодних рапортів чи заяв про бажання отримати зазначену квартиру в постійне користування чи у власність позивач не писав, і ні до кого з вказаного питання не звертався. На переконання позивача, зазначена ініціатива командування загону була пов`язана з внутрішніми питаннями бухгалтерського обліку та утримання зазначеного житла.
У зв`язку з наявністю підстав, позивача було знову зараховано на квартирний облік в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 03.08.2006, при цьому, в 2008 році, позивача було переведено для проходження служби до м. Києва.
Після прибуття для проходження служби в місто Київ, враховуючи те що, житловий облік військовослужбовців Державної прикордонної служби України по місту Києву належить до компетенції житлової комісії Державної прикордонної служби України, позивач звернувся з рапортом про зарахування на облік осіб, що потребують поліпшення житлових умов.
Враховуючи факт перебування на квартирному обліку з 03.08.2006, позивач клопотав в зазначеному рапорті про збереження дати зарахування на облік, а також додав до зазначеного рапорту усі необхідні документи, що запросили, як посадові особи підрозділу квартирно-експлуатаційної служби, так і члени житлової комісії при розгляді питання при постановці на чергу. Зокрема, позивач крім зазначення в рапорті про факт отримання житла за попереднім місцем служби, ще й надав нотаріально засвідчені згоди повнолітніх членів його сім`ї про здачу утримуваного ними житла в м. Чернігові при отриманні житла в м. Києві. При вирішення питання постановки на житловий облік позивач особисто надавав пояснення посадовим особам КЕС, керівництву служби, а також - на засіданні житлової комісії про факт утримання житла в м. Чернігові, де залишилася фактично проживати сім`я позивача.
За результатами зазначеного, рішенням житлової комісії Державної прикордонної служби України наведені підстави та надані ним документи було визнано достатніми, і позивача разом з членами сім`ї було зараховано на квартирний облік по м. Києву, зі збереженням дати постановки на чергу 03.08.2006.
У відповідності до керівних документів з питань житлового обліку, дані облікових (житлових) справ осіб, що перебувають на квартирному обліку мають періодично переглядатися з метою оновлення наявної в них інформації. З цією метою позивач регулярно подавав необхідні документи та довідки до КЕС (як підрозділу, що відповідає за правильність ведення обліку осіб, що потребують отримання житла, та документацію із зазначеного питання) з метою їх долучення до матеріалів його житлової справи, що і не заперечується відповідачем.
Тобто, матеріали житлової справи позивача протягом 13 років перебування на житловому обліку в Адміністрації Держприкордонслужби неодноразово перевірялися та доповнювалися відповідальними посадовими особами.
Також, на звернення позивача йому неодноразово надавалися посадовими особами КЕС довідки про перебування його квартирному обліку, в яких зазначено і про те, що він утримує квартиру в м. Чернігові, при цьому, як вбачається з довідки від 28.01.2019 № 721/135-31, в січні 2019 року відповідачу був відомий факт того, що зазначена квартира не є службовою.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вірно вказав, що позивач не заперечував та повідомив ще в 2008 році про факт отримання ним в 1997 році службового житла, та про факт утримання ним житла за попереднім місцем служби.
Проте, за фактичних обставин справи, 26.05.2021 позивача запросили на засідання житлової комісії Адміністрації Держприкордонслужби України, де серед іншого розглядалося й питання оновлення його житлової справи.
Як вбачається з протоколу засідання комісії, на поставлені питання членів комісії позивач повідомив, що до сьогодні постійним житлом в м. Києві не забезпечений, а за попереднім місцем служби в АДРЕСА_2 утримує квартиру, де фактично проживають члени його сім`ї, і яку вони зобов`язалися здати при отриманні житла в м. Києві. На уточнююче питання членів комісії позивач підтвердив, що квартира надавалася як службова, але за ініціативою ІНФОРМАЦІЯ_2 , 28.09.1998 із зазначеної квартири було знято статус службового, на його думку - з метою оптимізації структури власності загону. При цьому, позивач зазначив, що йому та членам його сім`ї вказане житло не розподілялося у визначеному законом порядку як постійне, натомість, воно було закріплене за ними з метою забезпечення його утримання (сплата комунальних платежів, поточний ремонт, тощо). Жодного клопотання перед органами місцевої влади та ІНФОРМАЦІЯ_3 про розподіл вказаного житла як постійного Позивачем та членами його сім`ї не подавалося, так як і не вживалося заходів щодо його приватизації. Позивач наголосив, що враховуючи факт проходження ним служби в м. Києві, а в подальшому - переходу на державну службу в статусі державного службовця в Адміністрації Держприкордонслужби, він потребував (і потребує) отримання житла саме за місцем служби (роботи), тобто за місцем фактичного проживання протягом 13 років, де в нього склалися стійкі соціальні зв`язки.
Проте згодом, на адресу проживання його сім`ї надійшов адресований позивача лист з доданим до нього Витягом з протоколу № 1 Спільного рішення керівництва та житлової комісії Адміністрації Держприкордонслужби України від 26.05.2021, з якого слідує, що комісія прийняла рішення про зняття його та членів його сім`ї з житлового обліку з підстав, передбачених пунктом 5 частини другої статті 40 ЖК України, тобто, на підставі надання ним відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для зарахування на квартирний облік.
Приписами пунктів 5, 6 Розділу II Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України та членів їх сімей жилими приміщеннями, що затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 18.01.2021 № 26, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.03.2021 за № 344/35966 (далі - Інструкція № 26), житловій комісії Адміністрації Держприкордонслужби надано право перегляду раніше прийнятих комісією, або в порядку правонаступництва, рішень, якщо їх було прийнято з порушенням вимог законодавства.
Надалі, позивач вирішив скористатися зазначеним механізмом досудового порядку вирішення спору і 02.09.2022 звернувся до Голови Державної прикордонної служби України із заявою про перегляд спільного рішення керівництва та житлової комісії Адміністрації Державної прикордонної служби України від 26.05.2021, що затверджене Головою Державної прикордонної служби України 04.06.2021.
Проте, 31.10.2022 позивач отримав відповідь з Адміністрації Держприкордонслужби за підписом заступника Голови Державної прикордонної служби України ОСОБА_3 , яким заявника проінформовано про те, що відсутні підстави для перегляду рішення житлової комісії.
Суд першої інстанції вірно вказав, що облік наявного в Державної прикордонної служби України житла, його статус та категорії, в силу приписів ст. 4 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», ст. 28 Закону України «Про державну прикордонну службу України», п. п. 28 п. 4 та п. п. 3 та 5 п. 5 Положення про Адміністрацію Державної прикордонної служби України, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 16.08.2014 № 533, покладено на орган управління таким майном, тобто на відповідача.
З наведеного слідує, що позивач не мав обов`язку повідомляти про будь-які зміни в статусі державного майна, що відноситься до сфери управління відповідача, при цьому, з матеріалів справи слідує, що позивач не приховував даної інформації та повідомляв про наявність житла в м. Чернігові, що підтверджується і тим, що позивач проходив оновлення даних та продовжував перебувати на квартирному обліку відповідача.
Крім того, як вбачається з витягу з Протоколу № 1, комісія в 2021 році дійшла висновку (абз. 3 пункту 1.1.1.), що в первинному рапорті позивача про постановку на квартирний облік від 28.08.2008 він зазначив недостовірні дані про утримання ним службової квартири за попереднім місцем служби в м. Чернігові. Саме це, у поєднанні з фактом зняття статусу службової з квартири в 1998 році й стало причиною зняття з обліку позивача та членів його сім`ї.
Проте, як вбачається з наданих позивачем копій документів, у тому числі й зазначеного рапорту від 28.08.2008, ним було подано рапорт на Голову житлової комісії Адміністрації Держприкордонслужби з проханням зарахувати його на квартирний облік з врахуванням дати перебування на такому обліку за попереднім місцем служби, та зазначенням, що під час проходження служби в ІНФОРМАЦІЯ_1 у 1997 році, він отримав 3-х кімнатну службову квартиру, яку у разі отримання житла у місті Києві зобов`язуюся здати.
Крім того, підлягає врахуванню й те, що до рапорта в 2008 році була надана нотаріально засвідчена згода на передавання житла відповідачеві у випадку отримання житла у м. Києві. Зазначена згода також не містить вказівки про те, що вказана квартира є службовою, при цьому, позивач за рішенням відповідача продовжував перебувати на квартирному обліку відповідача.
При цьому, даних про приватизацію даного житла позивачем матеріали справи не містять, а відповідачем не наведено.
Згідно норм пункту 7 Розділу І Інструкції № 26, питання, пов`язані із забезпеченням військовослужбовців жилою площею, вирішують житлові комісії (об`єднані житлові комісії) за місцем проходження ними служби та перебування на обліку для поліпшення житлових умов.
Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Статтею 31 ЖК України, визначено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством України), як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно зі статтею 34 ЖК України, такими, що потребують поліпшення житлових умов, визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а згідно статті 37 ЖК України облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію.
Стаття 40 ЖК України, визначає, що громадяни перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до одержання житлового приміщення, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті.
Відповідно до норм ч. 2 зазначеної статті, громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадках, зокрема (пункт 5) подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття на облік, або неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про взяття на облік.
Статтею 43 ЖК України, встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Загальний порядок такого обліку та надання житлових приміщень врегульовано чинними на сьогодні Правилами обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, що затверджені постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470 (далі - Правила № 470).
Водночас, нарівні з загальними нормами, спеціальними нормами законодавства врегульовано питання забезпечення житлом такої окремої категорії громадян, що потребують особливого соціального захисту у зв`язку з характером їх соціального статусу, як військовослужбовці.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України виокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004). Конституційний Суд України зазначав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян зумовлена, зокрема, тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 20.03.2002 № 5-рп/2002, абзац четвертий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 17.03.2004 № 7-рп/2004).
Так, абзац 4 п. 1 ст. 12 Закону № 2011-XII, передбачає, що військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
Зазначену норму відображено також в пункті 3 Порядку № 1081 та пункті 4 Розділу І Інструкції № 26, згідно яких, військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання або за їх бажанням - грошову компенсацію.
Законом України № 1357-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення окремих питань виконання військового обов`язку та ведення військового обліку», абзац перший пункту 9 статті 12 Закону № 2011-ХІІ, викладено в редакції, згідно якої військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас за станом здоров`я або якщо вони на час звільнення мають вислугу військової служби не менше 20 років, або у відставку, а також у зв`язку зі скороченням штатів чи проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості їх використання на військовій службі, залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення.
Так, пунктом 26 Правил № 470, як загальною нормою, також визначено що, громадяни перебувають на квартирному обліку до одержання житла, за винятком випадків, визначених абзацом 2 цього пункту, який містить 7 таких підстав.
Водночас, такі винятки відносно військовослужбовців в якості спеціальної норми визначені пунктом 30 Порядку № 1081, пунктом 18 Розділу V Інструкції № 26.
З Протоколу засідання комісії № 1 вбачається, що підставою для зняття позивача та членів його сім`ї з квартирного обліку був факт надання ним, на думку відповідача, недостовірних даних та не здача ним житла за попереднім місцем служби в 2008 році.
Натомість, колегія суддів наголошує, що позивач повідомляв відповідача про вказані обставини, надав нотаріально засвідчене зобов`язання здати утримуване житло при отриманні іншого житла за місцем проходження служби в м. Києві.
Таким чином, з урахуванням того, що позивач ще з 2008 року перебуває на квартирному обліку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач, з посиланням на те, що позивачем не було виконано всіх вимог законодавства для постановлення на квартирний облік та на те, що житлова комісія не мала підстав для постановлення позивача на квартирний облік, помилково намагається виправити власні можливі помилки, шляхом позбавлення права позивача на отримання житла, не надаючи при прийнятті оскаржуваного рішення про зняття позивача з квартирного обліку передбачених законодавством підстав з належним обґрунтуванням, які б узгоджувались з фактичними обставинами та матеріалами житлової справи.
Судом під час розгляду даного спору, не було встановлено повідомлення позивачем недостовірних відомостей при постановці на квартирний облік у відповідача.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення від 26.05.2021, в частині зняття позивача з квартирного обліку для поліпшення житлових умов, є невмотивованим, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, із зобов`язанням відповідача поновити позивача на квартирному обліку для поліпшення житлових умов в Адміністрації Держприкордонслужби.
Відповідачем під час розгляду даного спору не було доведено обґрунтованості та законності зняття позивача з квартирного обліку на підставі повідомлення позивачем недостовірних відомостей при постановці в 2008 році на квартирний облік у відповідача. Фактично, відповідач оскаржуваним рішенням намагається перекласти на позивача відповідальність за дії/рішення житлової комісії при постановці позивача на квартирний облік ще у 2008 році, що не узгоджується з принципом обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень та належного урядування, які вимагають діяти законно. 
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки вказані обставини були оцінені судом першої інстанції, висновок суду в цій частині апелянтом не спростовано.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Адміністрації Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких 

Суддя Є.В. Чаку