ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року
м. Київ
Справа № 334/4491/25
Провадження № 61-6435св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Аворник Лариси Вікторівни на постанову Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2026 року в складі колегії суддів Кухаря С. В, Кочеткової І. В., Полякова О. З.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжя Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про припинення стягнення аліментів і стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому заначив, що він та ОСОБА_2 є батьками двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Дніпровського (раніше - Ленінського) районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2020 року з позивача на користь відповідачки стягнуто аліменти на дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 03 березня 2020 року і до повноліття дітей. Ще до розірвання шлюбу восени 2023 року відповідачка пішла з сім`ї, проживає окремо. Діти постійно проживають з позивачем та зареєстровані за адресою:  АДРЕСА_1 , перебувають на його утриманні. Відповідачка продовжує отримувати аліменти та витрачати їх на особисті потреби, участі в утриманні дітей вона не бере. 
Просив припинити стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів її доходу, але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи від дня подання позову і до повноліття дітей.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
22 грудня 2025 року рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя позов ОСОБА_1 задоволено. Припинено з 03 червня 2025 року стягнення аліментів з ОСОБА_1 на неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що здійснюється на підставі рішення Дніпровського (раніше - Ленінського)районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2020 року в справі № 334/1102/20, та визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист № 334/1102/20, виданий Дніпровським (раніше - Ленінським) районним судом м. Запоріжжя 26 червня 2020 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів її доходу, але не менш 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 03 червня 2025 року і до повноліття дітей. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що неповнолітні діти перебувають на утриманні батька ОСОБА_1 , який проживає з дітьми та сплачує аліменти на користь відповідачки, тоді як остання не працює та не має постійного джерела доходів. У судовому засіданні відповідачкою не було наведено, що нею вчиняються дії щодо утримання спільних з позивачем дітей, окрім витрачання на дітей коштів, отриманих як аліменти. 
14 квітня 2026 року постановою Запорізького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2025 року скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Апеляційний суд керувався тим, що неповнолітні діти сторін проживають разом із батьком. Мати дітей не проживає з ними лише в нічний час, виключно з причин неприязних відносин з відповідачем, який не бажає проживання колишньої дружини за адресою своєї реєстрації. Водночас доказів витрачання відповідачем коштів, отриманих як аліменти, на особисті потреби, позивачем не надано. За показами старшої дитини мати займається вихованням та доглядом її та брата, витрачає аліменти за призначенням, вдень перебуває з дітьми, ночувати йде до баби. Доказів одноособового утримання дітей позивачем також не надано. Вказані доводи відповідачки та пояснення дочки позивачем не спростовані.
Враховуючи викладене, позивач не може вважатися таким, що повністю утримує дітей, а сам лише факт проживання дітей спільно з ним не може бути підставою для припинення сплати аліментів і подальшого їх стягнення з відповідачки; діти проживали на час ухвалення судового рішення про стягнення аліментів у позивача, отже, обставини не змінилися.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2026 року представник ОСОБА_1 - адвокат Аворник Л. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 16 квітня 2026 року, в якій просить її скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що апеляційний суд не врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:
- від 14 серпня 2024 року в справі № 760/4661/20, про те, що одержання аліментів на дитину тим з батьків, з яким дитина не проживає, не відповідає її інтересам і не забезпечує розпорядження аліментами виключно за цільовим призначенням;
- від 29 серпня 2024 року в справі № 395/1083/20, від 28 червня 2023 року в справі № 186/126/21, про те, що однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі про припинення стягнення аліментів на дитину, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.
Вказує, що згідно з витягом з реєстру територіальної громади, наявним у матеріалах справи, місце постійного проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 . У судовому засіданні відповідачка підтвердила, що проживає за вказаною адресою. Під час розгляду справи № 334/10447/24 про розірвання шлюбу між сторонами відповідачка визнала, що діти проживають разом з батьком, ця обставина не заперечується нею у відзиві на позов у цій справі. 
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Цвєтков В. В. зазначив, що апеляційний суд належним чином дослідив обставини справи та встановив, що неповнолітні діти сторін проживали з батьком, однак це не означає автоматичного припинення аліментних зобов`язань матері або припинення стягнення аліментів з батька. Сам собою факт проживання дітей з одним із батьків не є достатньою підставою для висновку про припинення участі іншого з батьків у їх утриманні. Апеляційним судом встановлено, що відповідачка не самоусунулась від виховання дітей, перебувала з ними, здійснювала догляд, брала участь у їхньому повсякденному житті та витрачала отримані аліменти на потреби дітей. Допитана судом першої інстанції неповнолітня ОСОБА_3 пояснила, що проживає разом із батьком та братом у квартирі. Мати не працює, оскільки постійно займається нею та братом. Аліменти мати витрачає за призначенням. Ночує мати у баби. У подальшому під час розгляду справи по суті апеляційним судом встановлено, що обставини неперебування з дітьми в нічний час доби були викликані діями позивача який є власником помешкання, де родина проживала та виключно своїм рішенням фактично вигнав матір дітей на вулицю. Остання вимушена була шукати роботу та тимчасово проживати у своєї матері. Про що позивач чітко знав та використовував ці обставини як аргументи для зменшення аліментів. 
27 лютого 2026 року ОСОБА_2 працевлаштувалась на посаду продавця непродовольчих товарів. Із квітня 2026 року відповідачка разом з дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору оренди нерухомого майна. Весь цей час відповідачка діяла як матір в інтересах своїх дітей, а саме, незважаючи на дії вже колишнього чоловіка, працевлаштувалась та на перші гроші винайняла житло та забрала дітей, що свідчить про вжиття належних заходів в інтересах дітей.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 , батьками якого є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
14 вересня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб.
Відповідно до довідки Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради від 22 листопада 2024 року № 06-4-27/17798 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - з 19 листопада 1991 року; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 16 липня 2009 року; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - з 16 травня 2014 року.
16 квітня 2020 року рішенням Дніпровського (раніше - Ленінського) районного суду м. Запоріжжя з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на двох дітей в розмірі 1/2 частини всіх видів доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 03 березня 2020 року і до повноліття дітей.
26 червня 2020 року Дніпровським (раніше - Ленінським) районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист № 334/1102/20 на підставі рішення суду. 
17 лютого 2025 року рішенням Дніпровського (раніше - Ленінського) районного суду м. Запоріжжя в справі № 334/10447/24 шлюб між сторонами розірваний.
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу (далі - СК) України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
У статті 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпеченні речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину.
Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.
За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.
Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 28 листопада 2024 року в справі № 759/6806/23.
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц). 
У справі, що переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом із батьком, позивачем у справі, за адресою АДРЕСА_1 з їх народження. Мати дітей - відповідачка у справі не проживає лише в нічний час з дітьми виключно з причин неприязних відносин з позивачем, який не бажає проживання колишньої дружини за адресою своєї реєстрації. 
Фактичне проживання дітей з батьком обумовлене не вибором дітей чи самоусунення матері, а результатом того, що батько створив ситуацію - витіснив матір з житла, де залишилися проживати діти. Однак за таких обставин необхідно застосовувати загальний принцип цивілістичного і сімейного права: ніхто не може отримувати вигоду зі своєї недобросовісної поведінки (частина тертя статті 5 СК України, статті 3, 13 ЦПК України).
Доказів витрачання відповідачкою коштів, отриманих як аліменти, на особисті потреби, позивачем не надано. За показами старшої дитини, мати займається вихованням та доглядом її та брата, витрачає аліменти за призначенням, вдень перебуває з дітьми, ночувати йде до баби. Доказів одноособового утримання дітей позивачем також не надано. Крім того, відповідачка працює, орендує житло, у якому проживає разом з дітьми.
Вказані доводи відповідачки та пояснення дочки позивачем не спростовані.
Враховуючи викладене, апеляційний суд правильно виснував, що позивач не може вважатися таким, що повністю утримує дітей, а сам лише факт проживання дітей спільно з ним не може бути підставою для припинення сплати аліментів і подальшого їх стягнення з відповідачки, при тому, що діти проживали за адресою реєстрації як під час ухвалення судового рішення про стягнення аліментів з позивача, так і на момент подання ним позову про припинення слати аліментів.
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не врахував висновків Верховного Суду, сформульованих у постановах від 14 серпня 2024 року в справі № 760/4661/20, від 29 серпня 2024 року в справі № 395/1083/20 та від 28 червня 2023 року в справі № 186/126/21, є безпідставними, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
У справах № 760/4661/20, № 395/1083/20 та № 186/126/21, на які посилається заявник у касаційній скарзі, встановлено, що діти змінили місце проживання після ухвалення рішення про стягнення аліментів, а отже не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник у касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду.
Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішенням суду апеляційної інстанції і спростовуються матеріалами справи.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Аворник Лариси Вікторівни залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 14 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. М. Ситнік   В. М. Ігнатенко    І. М. Фаловська