Справа № 204/7407/26
Провадження № 2/204/4553/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2026 року м. Дніпро

Чечелівський районний суд міста Дніпра, в особі судді Приваліхіної А.І., розглянувши у приміщенні суду у місті Дніпрі у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
У С Т А Н О В И В:
17 червня 2026 року ТОВ «Бізнес Позика» звернулося до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 , в якій прохає стягнути із неї заборгованість за кредитним договором № 518611-КС-004 від 02 березня 2025 року у сумі 174 461 гривня 51 копійка, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 66 180 гривень 78 копійок, суми прострочених платежів по процентах – 71 343 гривні 58 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень, заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦК України – 34 661 гривня 37 копійок та суми прострочених платежів за комісією – 2 275 гривень 78 копійок.
В обґрунтування позовних вимог вказано, що 02 березня 2025 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено договір № 518611-КС-004 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». 02 березня 2025 року ТОВ «БІЗПОЗИКА» направило відповідачці пропозицію (оферту) укласти договір № 518611-КС-004 про надання кредиту. 02 березня 2025 року ОСОБА_1 , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення Договір № 518611-КС-004 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. ТОВ «БІЗПОЗИКА» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 28 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальниці № НОМЕР_1 (котрий Позичальницею вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті). 03 квітня 2025 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 1 до вищевказаного договору, за якою їй надано додаткові кошти у сумі 14 000 гривень. 17 травня 2025 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду № 2 до вищевказаного договору, за якою їй надано додаткові кошти у сумі 30 000 гривень. Зважаючи на ті обставини, що відповідачка належним чином не виконує свої зобов`язання за Кредитним договором, станом на 05 травня 2026 року за останньою утворилася заборгованість за Договором № 518611-КС-004 в розмірі 174 461 гривня 51 копійка, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 66 180 гривень 78 копійок, суми прострочених платежів по процентах – 71 343 гривні 58 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень, заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦК України – 34 661 гривня 37 копійок та суми прострочених платежів за комісією – 2 275 гривень 78 копійок, яку позивач прохає суд стягнути разом із судовими витратами по справі.
Ухвалою суду від 22 червня 2026 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін (а. с. 113), копія якої надіслана учасникам справи 22 червня 2026 року за вихідним № 18933/26-вих/2/204/4553/26 (а. с. 114).
Станом на день розгляду справи відповідачка не скористалася правом на подання відзиву, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін учасниками справи не подавались, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, на підставі вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення без фіксування судового процесу технічними засобами.
Судом встановлено, що 02 березня 2025 року ТОВ «Бізнес Позика» направило відповідачці пропозицію (оферту) укласти Договір № 518611-КС-004 про надання кредиту (а. с. 71-81 та на звороті).
02 березня 2025 року ОСОБА_1 , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 518611-КС-004 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а. с. 72-81 та на звороті).
02 березня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено Договір № 518611-КС-004 про надання кредиту (а. с. 61-70).
Так, судом встановлено, що зі своєї сторони ТОВ «Бізнес Позика» направило відповідачці, через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-3083, на номер телефону НОМЕР_2 (що зазначено Позичальницею у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий Боржницею було введено/відправлено (а. с. 70).
Таким чином, 02 березня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 518611-КС-004 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію».
Крім того, судом встановлено, що 02 березня 2025 року сторонами було погоджено та підписано Паспорт споживчого кредиту, у якому міститься інформація обов`язкова для ознайомлення позичальницею (а. с. 58-60 та на звороті).
Відповідно до вимог п. 2.1 Договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає Позичальниці грошові кошти у розмірі 28 000 гривень, на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальниця зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування Кредитом у порядку та на умовах, визначених Договором кредиту та Правил про надання грошових коштів у кредит.
За умовами п. 2.3 вказаного договору, позивачем надано кредит відповідачці строком на 24 житні, зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 0,7 % в день користування Кредитом (п. 2.4); комісії за надання кредиту у сумі 5 600 гривень (п. 2.5); орієнтовною загальною вартістю 57 592 гривні 31 копійка та орієнтованою реальною річною процентною ставкою 2 521,1 % (п. 2.9, 2.11). 
При цьому, п. 2.13 вищевказаного договору визначено, що дата повернення кредиту – 02 березня 2025 року .
ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 28 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_1 (котрий Позичальницею вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується платіжним дорученням від 02 березня 2025 року (а. с. 16).
03 квітня 2025 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти додаткову угоду № 1 до вищевказаного договору (а. с. 102-103).
03 квітня 2025 року ОСОБА_1 , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення додаткової угоди № 1 до Договору № 518611-КС-004 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а. с. 97-98).
03 квітня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1 до Договору № 518611-КС-004 про надання кредиту (а. с. 95-96).
Відповідно до умов п. 2.1 додаткової угоди № 1, кредит збільшується на 14 000 гривень, та кредитодавець, на умовах визначених у договорі, збільшує суму кредиту, а позичальник отримує збільшення суми кредиту та зобов`язується повернути, кредит збільшений на 14 000 гривень у строки та на умовах визначених у договорі, зі сплатою комісії за надання додаткової суми кредиту у розмірі 2 800 гривень.
За умовами п. 5 вказаної угоди, після її укладання: загальний розмір кредиту становить 42 000 гривень; денна процентна ставка 0,56 % в день; орієнтовна загальна вартість 74 312 гривень 92 копійки та орієнтованою реальною річною процентною ставкою 2 241,08 %. 
ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за додатковою угодою № 1 виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 14 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_1 (котрий Позичальницею вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується платіжним дорученням від 03 квітня 2025 року (а. с. 17).
17 травня 2025 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти додаткову угоду № 2 до вищевказаного договору (а. с. 106-107).
17 травня 2025 року ОСОБА_1 , прийняла (акцептувала) пропозицію (оферту) щодо укладення додаткової угоди № 2 до Договору № 518611-КС-004 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а. с. 108-109).
17 травня 2025 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 2 до Договору № 518611-КС-004 про надання кредиту (а. с. 104-105).
Відповідно до умов п. 2.1 додаткової угоди № 2, кредит збільшується на 30 000 гривень, та кредитодавець, на умовах визначених у договорі, збільшує суму кредиту, а позичальник отримує збільшення суми кредиту та зобов`язується повернути, кредит збільшений на 30 000 гривень у строки та на умовах визначених у договорі, зі сплатою комісії за надання додаткової суми кредиту у розмірі 6 000 гривень.
За умовами п. 5 вказаної угоди, після її укладання: загальний розмір кредиту становить 66 180 гривень 78 копійок; денна процентна ставка 0,53 % в день; орієнтовна загальна вартість 125 704 гривні 68 копійок та орієнтованою реальною річною процентною ставкою 1 640,13 %. 
ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за додатковою угодою № 2 виконало, та надало відповідачці грошові кошти в розмірі 30 000 гривень шляхом перерахування на банківську картку Позичальника № НОМЕР_1 (котрий Позичальницею вказано при заповнені анкетних даних в особистому кабінеті), що підтверджується платіжним дорученням від 17 травня 2025 року (а. с. 18).
До теперішнього часу відповідачка свої зобов`язання за Кредитним договором № 518611-КС-004 про надання кредиту належним чином не виконала.
Відповідно до наданого позивачем Розрахунку заборгованості за Договором № 531318-КС-001, відповідачка станом на 05 травня 2026 року має заборгованість в розмірі 174 461 гривня 51 копійка, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 66 180 гривень 78 копійок, суми прострочених платежів по процентах – 71 343 гривні 58 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень, заборгованості по відсотках відповідно до ст. 625 ЦК України – 34 661 гривня 37 копійок та суми прострочених платежів за комісією – 2 275 гривень 78 копійок (а. с. 53-56).
Згідно з вимогами ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до вимог ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Приписами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Вимогами ч. 2 ст. 207 ЦК України, визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Положеннями ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок виплати яких встановлюється договором.
Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до вимог статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.
Відповідно до вимог статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.
Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.
Так, приписами ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
При цьому, за змістом наведеного Закону електронним підписом, тобто одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.
Згідно з вимогами п. 5 ч. 3 Постанови про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України, цифровий власноручний підпис власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом;
Як вбачається зі змісту кредитного договору 518611-КС-004 від 02 березня 2025 року сторони узгодили те, що його підписання буде в електронному вигляді, в даному випадку шляхом введення одноразового ідентифікатора UA-3083, що був відправлений 02 березня 2025 року на телефон відповідачки НОМЕР_2 та, введений останньою 02 березня 2025 року о 09:46:25 годині (а. с. 12 та на звороті).
В свою чергу, додаткова угода № 1 до вищевказаного кредитного договору була підписана в електронному вигляді, шляхом введення одноразового ідентифікатора UA-3302, що був відправлений 03 квітня 2025 року на телефон відповідачки НОМЕР_2 та, введений останньою 03 квітня 2025 року о 21:53:41 годині (а. с. 13 та на звороті), а додаткова угода № 2 – підписана в електронному вигляді, шляхом введення одноразового ідентифікатора UA-5331, що був відправлений 17 травня 2025 року на телефон відповідачки НОМЕР_2 та, введений останньою 17 травня 2025 року о 11:28:42 годині (а. с. 14 та на звороті).
Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачкою не спростовано того, що вказаний кредитний договір з додатковими угодами нею був підписаний в електронному вигляді, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», а отже остання погодилася зі всіма умовами та правилами даних договорів, умовами кредитування, графіком повернення, штрафами, пенею, відсотками за користування кредитними коштами.
На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано відповідний розрахунок заборгованості, який не спростований відповідачкою ані змістовними запереченнями, ані окремим контррозрахунком.
З розрахунку убачається, що після укладення договору ОСОБА_1 користувалася наданими банком кредитними коштами, та здійснювала погашення за вказаним кредитним договором на загальну суму 45 032 гривні 75 копійок, з яких: 5 819 гривень 22 копійки за кредитом, 25 750 гривень 68 копійок за відсотками; 12 124 гривні 22 копійки за комісією та 1 338 гривень 63 копійки відсотків за ст. 625 ЦПК України, проте допустила систематичне прострочення погашення заборгованості по тілу кредиту, отже заборгованість винесена на прострочку.
Крім того, долучена до позову візуальна форма послідовності дій Клієнта – ОСОБА_1 (а. с. 12, 13, 14 та на звороті) вказує, що відповідачка самостійно користувалася послугами банку та через веб-сайт Кредитодавця https://bizpozyka.com/ шляхом введення Логіну Особистого кабінету та паролю Особистого кабінету, ввійшла до Особистого кабінету та з Особистого кабінету через Інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подала Заявку на отримання кредиту, де відповідно вказував номер свого поточного (карткового) рахунку.
Факт користування відповідачкою кредитними коштами з використання платіжного засобу не спростовано відповідачкою належними доказами. Матеріали справи не містять даних, щодо незаконного зняття коштів з використанням кредитної картки та незаконну видачу кредитної карти на ім`я ОСОБА_1 третім особам.
Крім того, згідно з п. п. 7.4.7. Правил Позичальник підтверджує, що вказаний нею (з метою отримання кредиту) поточний (картковий) рахунок НОМЕР_1 належать саме їй і треті особи не мають до нього доступу.
З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідачка отримала від позивача грошові кошти у розмірі та на умовах визначених договором, однак прострочила погашення поточних платежів за договором та не повернула отримані кредитні кошти, не виконавши взятих за договором зобов`язань, суд доходить висновку, що право позивача на повернення його власності – кредитних коштів порушено, а тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 518611-КС-004 від 02 березня 2025 року та додатковими угодами до нього № 1 від 03 квітня 2025 року та № 2 від 17 травня 2025 року, за тілом кредиту у сумі 66 180 гривень 78 копійок.
Щодо стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, суд зазначає наступне.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 та постанові Верховного Суду від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори.
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до вимог п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Таким чином, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у ч. 3 ст. 509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Суд зазначає, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
З огляду на викладене, зважаючи на те, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості за кредитним договором № 518611-КС-004 від 02 березня 2025 року та додатковими угодами до нього № 1 від 03 квітня 2025 року та № 2 від 17 травня 2025 року по процентам у розмірі 71 343 гривні 58 копійок не є співрозмірною сумі кредиту за договором в розмірі 66 180 гривень 78 копійок, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечать принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд доходить переконливого висновку про те, що необхідно зменшити розмір процентів за вказаним договором до 50 % розміру заборгованості по тілу кредиту, тобто до 33 090 гривень 39 копійок.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість за кредитним договором № 518611-КС-004 від 02 березня 2025 року по тілу кредиту – 66 180 гривень 78 копійок, суми прострочених платежів по процентах – 33 090 гривень 39 копійок, суми заборгованості по штрафам 0 гривень, а всього 99 271 гривня 17 копійок.
Щодо стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту, суд зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункти 29-31) вказала на те, що на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Виконання позичальником умов кредитного договору, встановлених із порушенням зазначених принципів, не приводить ці умови у відповідність до засад цивільного законодавства.
Згідно з вимогами ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Верховний Суд у своїй постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.»
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15.
Верховний Суд звертає увагу на те, що умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.
Закон України «Про споживче кредитування» визначає право кредитодавця отримувати винагороду за супутні з наданням кредиту послуги, зокрема комісію за обслуговування кредиту, у разі якщо такі послуги дійсно були надані банком позичальнику. Водночас, банкам забороняється встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку. Також на позивача не може бути покладений обов`язок сплачувати платежі, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався.
Загальною підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог закону щодо його дійсності, які встановлені статтею 203 ЦК України. Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом.
Умови договору про надання споживчого кредиту, що передбачають здійснення платежів за дії, які не є послугою, або здійснення платежів, які заборонені законом, є нікчемними.
З огляду на викладене, зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», суд доходить висновку про те, що умови кредитного договору № 518611-КС-004 від 02 березня 2025 року та додаткових угод до нього № 1 від 03 квітня 2025 року та № 2 від 17 травня 2025 року про встановлення комісії за надання кредиту є нікчемними, а тому вимоги позивача про стягнення комісії за цим договором у сумі 2 275 гривень 78 копійок за надання кредиту, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення з відповідачки заборгованості по відсотках відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Приписами ч. 1 ст. 623 ЦК України визначено, що боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. 
Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 у справі № 910/10156/17 розтлумачила термін «користування чужими коштами, який може використовуватися у двох значеннях. Перше – це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення – прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України.
Водночас, суд зазначає, що наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством, зокрема приписами ст. 625 ЦК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).
Натомість, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості (а. с. 53-56), він по-перше, не містить детального обрахунку сум визначених ст. 625 ЦК України (інфляційні втрати та 3 % річних).
По-друге, з нього вбачається, що позивачем 31 березня 2025 року, 12 травня 2025 року, 02 червня 2025 року та з 15 червня 2025 року по 17 серпня 2025 року включно, тобто у період правомірного користування відповідачкою чужими коштами (оскільки кредит надано 02 березня 2025 року та строком на 24 тижні до 17 серпня 2025 року) здійснювалося одночасне нарахування відповідачці відсотків у порядку ч. 1 ст. 1048 ЦК України та ч. 2 ст. 625 ЦК України, що відповідно до вимог постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 у справі № 912/1120/16, є неправомірним.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості по відсотках відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, у період правомірного користування чужими коштами, зокрема 31 березня 2025 року, 12 травня 2025 року, 02 червня 2025 року та з 15 червня 2025 року по 17 серпня 2025 року включно, не підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Отже, при ухваленні рішення по суті, суд повинен вживати всіх заходів задля того, щоб судове рішення було не лише законним, але й справедливим.
Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд доходить висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню та з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 518611-КС-004 від 02 березня 2025 року та додатковими угодами до нього № 1 від 03 квітня 2025 року та № 2 від 17 травня 2025 року по тілу кредиту – 66 180 гривень 78 копійок, по процентах – 33 090 гривень 39 копійок та по штрафам 0 гривень, а всього 99 271 гривня 17 копійок.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 514 гривень 94 копійки, виходячи із розрахунку 2 662,4*(99 271,17/174 461,51).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 279, 354-355 ЦПК України, суд, - 
У Х В А Л И В:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Позика» (01133, м. Київ, б. Лесі Українки, буд. 26, оф. 411; ЄДРПОУ 41084239; номер банківського рахунку у форматі IBAN: НОМЕР_3  у АТ «ОТП БАНК» (код ЄДРПОУ банку: 21685166, код МФО банку: 300528)) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за кредитним договором № 518611-КС-004 від 02 березня 2025 року та додатковими угодами до нього № 1 від 03 квітня 2025 року та № 2 від 17 травня 2025 року по тілу кредиту – 66 180 (шістдесят шість тисяч сто вісімдесят) гривень 78 (сімдесят вісім) копійок, по процентах – 33 090 (тридцять три тисячі дев`яносто) гривень 39 (тридцять дев`ять) копійок, по штрафам 0 (нуль) гривень, а всього 99 271 (дев`яносто дев`ять тисяч двісті сімдесят одна) гривня 17 (сімнадцять) копійок.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» витрати по сплаті судового збору в сумі у сумі 1 514 (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять) гривень 94 (дев`яносто чотири) копійки.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.
Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його підписання суддею або протягом 30 днів зо дня отримання його копії учасниками справи, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя          А.І. Приваліхіна