УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року
м. Київ

справа № 357/17176/25
провадження № 61-8663ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Відділ державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року у складі судді Сомок О. А., та постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року у складі колегії суддів: Крижанівської Г. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., Відділ державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2026 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано виконавчий напис, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І. М., зареєстрований в реєстрі за № 1122 від 23 липня 2019 року про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 211,20 грн.
26 січня 2026 року адвокат Федоренко В.С., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу в сумі 8 000,00 грн.
Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Федоренко В. С., про ухвалення додаткового рішення задоволено.
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року залишено без змін.
У червні 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв'язку надійшла касаційна скарга АТ КБ «Приватбанк» на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у стягненні з АТ КБ «Приватбанк» витрат на правничу допомогу.
Як підставу касаційного оскарження зазначає пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), а саме неправильне застосування судами норм процесуального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, від 23 квітня 2024 року у справі № 914/2230/23, від 29 липня 2024 року у справі № 761/45191/21, від 11 квітня 2024 року у справі № 344/12148/23.

Зазначає, що суд першої інстанції, розглядаючи заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу дійшов помилкового висновку про її задоволення, оскільки заява не містить обґрунтування поважних причин неподання заявником доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Учасники справи мають право на професійну правничу допомогу, що закріплено положеннями статті 59 Конституції України.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

У пункті 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» зазначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Відповідно до положень статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Таким чином, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня
2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду
від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду
від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

У разі встановлення сторонами в договорі про надання правничої допомоги фіксованого розміру гонорару, подання детального опису робіт не вимагається. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21. 

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 750/2055/20 (провадження № 61-16723св20) вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність;
3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті (частина третя статті 259 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Судами встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2026 року позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» задоволено, визнано виконавчий напис, що вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 1122 від 23 липня 2019 року про звернення стягнення на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Вказаним рішенням питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу судом не вирішувалось, при цьому у позові зазначалось, що орієнтовний (попередній) розрахунок судових витрат позивача на правову допомогу складає 8 000,00 грн.

27 січня 2026 року стороною позивача подано заяву про стягнення витрат на правничу допомогу із доказами понесених таких витрат, тобто протягом п`яти днів після ухвалення судом відповідного рішення.

На підтвердження витрат на правничу допомогу надано: договір про надання правничої (правової) допомоги від 17 жовтня 2025 року № 19/25; Додаток № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 17 жовтня 2025 року № 19/25, складений 20 жовтня 2025 року; Акт приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої (правової) допомоги від 17 жовтня 2025 року № 19/25, складений 26 січня 2026 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 26 січня 2026 рокую № 15.

Згідно з пунктом 5.1 договору про надання правничої допомоги від 17 жовтня 2025 року № 19/25 за виконання послуг, передбачених пунктом 1.1. даного договору Клієнт зобов`язується сплатити кошти в сумі, визначеній додатком до даного Договору, який буде його невід`ємною частиною, шляхом безготівкової або готівкової оплати.

Згідно з додатком № 1 до договору сторони погодили, що вартість послуг у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за участь адвоката в суді першої інстанції визначається сторонами у фіксованому розмірі 8 000,00 грн. і не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

У додатках до заяви про ухвалення додаткового рішення від 26 січня 2026 року міститься квитанція про надсилання АТ КБ «Приватбанк» вказаної заяви з доказами 26 січня 2026 року. Станом на дату розгляду заяви заперечень з обґрунтуваннями щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем АТ КБ «Приватбанк» не подано.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, встановивши, що розмір витрат на професійну правничу допомогу в даній справі є співмірним зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову, та виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 8 000,00 грн.

При цьому, судами враховано, що АТ КБ «Приватбанк» заперечень з обґрунтуваннями щодо зменшення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем не подано.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у заяві про стягнення витрат на професійну правничу допомогу обгрунтування поважних причин неподання заявником доказів, що підтверджують розмір судових витрат до закінчення судових дебатів були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Посилання заявника на неврахування судом висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду та постановах Верховного Суду: від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21, від 23 квітня 2024 року у справі № 914/2230/23, від 29 липня 2024 року у справі № 761/45191/21, від 11 квітня 2024 року у справі № 344/12148/23 щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, необґрунтовані, оскільки вони хоча і стосуються подібних правовідносин, проте зроблені за інших фактичних обставин.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з судовим рішенням, висновків суду не спростовують, на його законність і обґрунтованість не впливають, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення встановлено, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Відділ державної виконавчої служби у місті Біла Церква Білоцерківського району Київської області Центрального Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 травня 2026 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник