Справа № 138/994/26
Провадження №:2/138/1209/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 серпня 2026 року м. Могилів-Подільський 
Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі головуючого судді Савкової І.М., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, -
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача адвокат Пограничний А.М. подав до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області позовну заяву в інтересах ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дитини ОСОБА_3 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно і до дати завершення нею навчального закладу - до 02 вересня 2028 року.
Заявлені вимоги мотивовано тим, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя у них народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В 2012 році шлюб між сторонами було розірвано та присуджено аліменти на утримання дитини. На даний час дочці позивачки виповнилось 18 років та стягнення аліментів припинилось. З 02 вересня 2024 року їх спільна дочка навчається в Одеському державному університеті внутрішніх справ ІV рівня акредитації та на теперішній час є студенткою 2-го курсу денної форми здобуття освіти інституту права та безпеки для здобуття першого (бакалаврського) рівня освіти за спеціальністю 081 «Право» на умовах договору, за кошти фізичних та юридичних осіб зі строком навчання - 4 роки. На сьогоднішній день позивачка одна фінансово допомагає дочці, однак їй важко одній здійснювати її утримання, як студентки, оскільки їй потрібно чималих коштів, на проїзд до м. Одеси на навчання, проїзд по місту, оплата за проживання в гуртожитку, купівлю продуктів харчування, одягу, підручників та багато іншого. Таким чином оскільки донька позивача та відповідача продовжує навчання після досягнення повноліття, позивач оплачує навчання та всі пов`язані з навчанням витрати, то позивач має право на стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини до завершення нею навчання.
Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14.04.2026 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено сторонам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, направлено відповідачу копію позовної заяви з доданими до неї матеріалами.
Представник позивача, належним чином повідомлений про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, клопотань про розгляд справи в іншому порядку не подавав. 
Відповідач, належним чином повідомлений про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. 01.06.2026 представник відповідача адвокат Гурба М.В. надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Обґрунтовує заперечення тим, що сам факт навчання повнолітньої дитини не є безумовною підставою для стягнення аліментів, що підтверджується ст.199 СК України. Також зазначає,що позовна заява подана ОСОБА_1 - матір`ю повнолітньої доньки ОСОБА_3 .. Проте, сам по собі факт материнства не є підставою для звернення з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини. Мати повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, може звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на таку дитину за умови, що повнолітня дитина проживає з нею. Відповідно до даних паспорту позивачки та її позову вона проживає по АДРЕСА_1 . Проте, до позову не додано доказів місця проживання доньки сторін- ОСОБА_3 .. З наданих до позову платіжних інструкцій від 4.09.2025, 6.10.2025, 3.11.2025, 1.12.2025 вбачається оплата за проживання ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою. В позові заявлені вимоги про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно і до дати завершення ОСОБА_3 навчального закладу - до 02 вересня 2028 року. На обґрунтування вказаних вимог позивачка посилається на те, що їй самостійно здійснювати утримання доньки, оскільки доньці потрібно чималих коштів, на проїзд до міста Одеси на навчання, проїзд по місту, оплату за проживання в гуртожитку, купівлю продуктів харчування, одягу, підручників та багато іншого. На підтвердження своїх доводів позивачкою надано довідку Одеського державного університету внутрішніх справ від 9.09.2025 року, платіжні інструкції з вересня 2025 по лютий 2026 року, квитки на потяг. Вказані твердження та вимоги є безпідставними, що підтверджується наступним. Так, предметом судового спору у даній справі є стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, як продовжує навчання. Вказані спірні правовідносин регулюються ч.1 ст.199 Сімейного кодексу України відповідно до якої, - Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Таким чином, стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, може мати місце за наявності сукупності наступних умов: перебування дитини у віці від 18 до 23 років; продовження дитиною навчання; наявність у дитини потреби у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати матеріальну допомогу. Відповідач на даний час не працює та отримує лише незначні періодичні доходи. В той же час, відповідач несе наступні витрати:- витрати на утримання малолітньої дитини. Відповідач має малолітню дитину - доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у відповідності до ст.180 Сімейного кодексу України має обов`язок по її утриманню до досягнення нею повноліття.- витрати на утримання матері. Відповідач має матір пенсійного віку, яка потребує стороннього догляду та утримання. Відповідач також несе витрати на власні потреби, а саме на придбання продуктів харчування, медикаментів, засобів гігієни, одягу, оплату мобільного зв`язку, тощо. Відповідач також не має у своїй власності нерухомого майна, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, фактичні щомісячні витрати відповідача відповідають рівню його щомісячного заробітку. З огляду на це, відповідач не має можливості надалі надавати матеріальну допомогу доньці. В зв`язку з цим, стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки досить суттєво вплине на його матеріальний стан та позбавить відповідача можливості в повній мірі нести необхідні витрати та виконувати свої зобов`язання щодо своєї малолітньої дитини та непрацездатної матері. Вказана обставина є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Позов обґрунтовано тим, що донька навчається за кошти фізичних осіб на денній формі навчання, а тому потребує матеріальної допомоги. У відповідності до положень ч.2 ст.200 Сімейного кодексу України при вирішенні питання про стягнення аліментів необхідно враховувати можливість надання утримання другим з батьків, дружиною, чоловіком. Таким чином, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність у нього потреби у матеріальній допомозі та відсутність чи недостатність такої допомоги від іншого з батьків, подружжя. Проте позов не містить жодних доказів про розмір доходів позивачки та розмір матеріальної допомоги, яку потребує донька. Також позов не містить доказів навчання саме на денній формі, розміру вартості навчання, розміру витрат доньки пов`язаних з навчанням, розміру витрат на проживання, тощо. Зокрема, до позову не надано договору на навчання, договору на проживання, розрахунку щомісячних витрат доньки. Отже, в позовній заяві не наведені жодні обставин та до неї не надано жодних доказів на підтвердження розміру витрат доньки та обґрунтування розміру аліментів, про стягнення яких заявлено вимогу. За відсутності вказаних даних є неможливим визначити чи дійсно має донька потребу у матеріальній допомозі, оскільки сам факт продовження нею навчання не свідчить про її перебування в скрутному матеріальному становищі. У відповідності до ст.81 ЦПК України, - Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, зазначені в позові твердження про наявність у доньки потреби в матеріальній допомозі не підтверджуються будь-якими доказами, що виключає можливість стягнення з відповідача аліментів на її утримання.
Клопотання про розгляд справи в іншому порядку аніж визначено ухвалою від 14.04.2026, до суду не надходило, вказане відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України дає суду підстави для розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до такого висновку.
Судом встановлено, щосторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного життя у них народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .
У Крижопільському відділі державної виконавчої служби у Тульчинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) перебувало виконавче провадження НОМЕР_6 за примусовим виконанням виконавчого листа по справі № 2-155/12 від 28 березня 2012 року, виданого Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області про стягнення заборгованості по аліментах у розмірі 17 7890,05 грн. з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Відповідно до довідки №3/2/3258 від 09 вересня 2025 року, ОСОБА_3 з 02 вересня 2024 року (наказ ОДУВС про зарахування від 30.08.2024 №274 о/с) навчається вОдеському державному університеті внутрішніх справ ІV рівня акредитації та на теперішній час є студенткою 2-го курсу денної форми здобуття освіти інституту права та безпеки для здобуття першого (бакалаврського) рівня освіти за спеціальністю 081 «Право» на умовах договору, за кошти фізичних та юридичних осіб зі строком навчання - 4 роки.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 479588844 від 29 травня 2026 року відомості про наявність у ОСОБА_2 права власності на будь-яке нерухоме майно відсутні.
Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів.
Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 роз`яснив судам, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно з ч. 1 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у постанові від 23.01.2019 (справа № 346/103/17) вказав таке.
Статтею 199 СК України передбачений обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.
Отже, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Згідно вимог ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.
Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд вирішує цивільний спір на засадах змагальності із застосуванням принципу диспозитивності в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Разом з цим, стороною позивача до позовної заяви не було долучено належних та допустимих доказів на підтвердження того, що повнолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно проживає разом із позивачем, крім того до позову долучено квитанцію про сплату за гуртожиток.
При цьому, необхідно звернути увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України, повнолітня дитина, яка продовжує навчання, має повний обсяг цивільної процесуальної дієздатності та може звернутись самостійно з позовом про стягнення аліментів на своє утримання.
Отже, при зверненні до суду з даним позовом позивачем не дотримано вимоги частини 3 статті 199 СК України, згідно яких право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, сина, які продовжують навчання, має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. 
Враховуючи, що повнолітня дитина сторін ОСОБА_3 фактично проживає окремо від позивача, то ОСОБА_1 , вимагаючи стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини на свою користь, в силу наведеної норми не є належним позивачем у справі.
Верховний Суд у постанові від 13.04.2021 у справі №308/4214/18 при вирішенні спору про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, зауважив про дію рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.
Згідно з ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
Пленум Верховного Суду України в п.17 своєї постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року роз`яснив судам, що згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
Згідно з ч. 2 ст. 200 СК України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків із надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.
Вказане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах: від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 (провадження № 61-12495св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 592/2798/16-ц (провадження № 61-19463св18), від 16 лютого 2022 року у справі № 81/2423/20 (провадження № 61-17937св21).
Крім того, суд враховує, що аліменти на утриманні повнолітньої дочки це платіж, який повинен бути спрямований на покриття матеріальної допомоги, якої позивач потребує у зв`язку із продовженням навчання, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами дитини та з урахуванням матеріального становища сторін та має виходити з фактичних обставин справи. Разом з тим, цей платіж повинен бути співрозмірним з урахуванням обов`язку, який є в обох із батьків дитини і має бути рівним, а розмір аліментів має бути обґрунтованим та доведеним.
У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова ВС від 02.10.18 у справі № 910/18036/17).
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
У позовній заяві ОСОБА_1 посилається на те, що після досягнення донькою повноліття вона навчається на денній формі навчання та знаходиться на повному утриманні позивача, вона потребує матеріальної допомоги (придбання підручників для здобуття освіти, на проїзд до навчального закладу, та інше).
Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про доходи позивачки та повнолітньої ОСОБА_3 , зокрема чи отримує останння стипендію чи ні.
Натомість, суд ураховує доводи сторони відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та надані на їх підтвердження докази.
Суд звертає увагу, що сам по собі факт навчання повнолітньої дитини не є підставою для стягнення аліментів, оскільки закон пов`язує обов`язок батьків надавати матеріальну допомогу повнолітнім доньці або сину не тільки з потребою у такій допомозі, яка виникла у зв`язку із витратами, пов`язаними знавчанням, а також із наявністю можливості у батьків надання такої допомоги.
Судом також враховується, що відповідач має дитину, донькуОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є неповнолітньою і перебуває на утриманні відповідача.Відповідач має матір пенсійного віку, яка потребує стороннього догляду та утримання. Крім того, відповідач також несе витрати на власні потреби, а саме на придбання продуктів харчування, медикаментів, засобів гігієни, одягу, оплату мобільного зв`язку, тощо.
Отже, враховуючи зазначене вище, майновий стан відповідача, суд дійшов висновку про те, що відповідач позбавлений можливості на даний час надавати матеріальну допомогу повнолітній донці, яка продовжує навчання, а тому не вбачає підстав для задоволення позову.
Таким чином, позивач не довела існування всіх юридичних фактів, які у своїй сукупності надають право стягувати аліменти на підставі статті 199 СК України, що є її процесуальним обов`язком, не надала будь-яких доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про наявність у неї потреби в матеріальній допомозі саме у зв`язку з навчанням.
Зазначені вище висновки відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 20 травня 2020 року у справі № 635/1139/17 (провадження № 61-350св17).
Крім того, однією з обов`язкових обставин, що підлягають доказуванню у цій справі, є наявність у відповідача можливості надавати таку матеріальну допомогу.
Позивач, маючи обов`язок у змагальному процесі доводити свої твердження, не надала до суду достатніх доказів на підтвердження обставини, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, а тому у позові слід відмовити за недоведеністю.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд вважає, що вирішуючи питання стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, суд має керуватися не лише приписами статті 199 СК України, а й загальними засадами регулювання сімейних відносин, зокрема - справедливість, добросовісність та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).
При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).
Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 ЦПК України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.
Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.
Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.
У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).
Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).
В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).
Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням вищезазначеного, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог суд дійшов переконання, що позивачем не доведено суттєвих обставин, а саме: щодо існування у позивача потреби у зв`язку з продовженням донькою навчання у матеріальній допомозі; наявність у відповідача можливості надавати таку допомогу, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного, ч. 3 ст. 199 Сімейного кодексу України, та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141,264, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач:ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Представник позивача: ОСОБА_6 , адреса для листування: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 . 
Відповідач:ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .
Представник відповідача:Гурба Михайло Васильович, адреса для листування:АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_5 . 

Суддя І.М. Савкова