17.07.26
22-ц/812/1271/26
Справа №469/1655/25
Провадження № 22-ц/812/1271/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А
Іменем України

17 липня 2026 року      м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 02 квітня 2026 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Тавлуєм В.В., повне рішення складено 07 квітня 2026 року, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» (далі-ТОВ «ФК «Кредит-Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 02 грудня 2022 року між ТОВ «Селфі Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту №508593 (далі - Договір), відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 2100 грн, погоджено сплату процентів та інших обов`язків передбачених договором.
ТОВ «Селфі Кредит» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк, визначені умовами договору про споживчий кредит №508593 від 02 грудня 2022 року.
Відповідач, у свою чергу, не виконав умов кредитного договору- не вносив платежі, передбачені умовами договору, не повернув кредитні кошти та не сплатив проценти за користування кредитом.
01 лютого 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір факторингу № 01022024-1, за яким позивач набув статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит №508593 від 02 грудня 2022 року.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 17947,01 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 2099,99 грн, заборгованість за відсотками - 15847,02 грн, а також судові витрати у складі судового збору 2422,40 грн та оплати витрат на правову допомогу у розмірі 8000 грн.
Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 02 квітня 2026 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-капітал» заборгованість за Договором №508593 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» від 02.12.2022 року, укладеним між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 станом на 01.02.2024 року, у сумі 17947,01 грн., з яких: 2 099,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 15 847,02 грн.- заборгованість за відсотками;
На підставі ст.133, 137 ЦПК України стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-капітал» 2422,40 грн судового збору та 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
Мотивуючи рішення суд першої інстанції зазначив, що позивач довів належними доказами укладання відповідачем договору про споживчий кредит №508593 від 02 грудня 2022 року, обов`язки за яким не виконав, що призвело до виникнення заборгованості.
Заперечення відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з нього заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 15 847,02 грн, оскільки такий розмір нарахованих процентів, на його думку, є явно завищеним, суд не прийняв до уваги при вирішені спору, оскільки саме такий розмір відсотків сторони погодили в укладеному договорі, і саме на такий розмір відсотків розраховував кредитор відповідача при укладені вказаного договору.
В апеляційні скарзі ОСОБА_1 вважає рішення необґрунтованим та просить вказане рішення скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» задовольнити частково, а саме, стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-капітал» заборгованість за Договором №508593 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» від 02.12.2022 року, укладеним між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 , визначену станом на 01.02.2024 року, у сумі 3 149,98 грн., з яких: 2 099,99 – заборгованість за тілом кредиту, 1049,99 - заборгованість за відсотками за користування кредитом.
Апеляційна скарга мотивована тим, що вимога позивача про сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд повинен враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦК України).
На ці обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за нарахованими процентами у заявленому позивачем розмірі 15 847,02 грн., що майже у вісім разів перевищує розмір неповернутого відповідачем кредиту (2 100,00 грн). 
Скаржник вважає, що заявлена до стягнення та стягнута судом першої інстанції заборгованість за нарахованими процентами за кредитним Договором №508593 від 02.12.2022 року не є співрозмірною сумі кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором.
Тому за міркуваннями ОСОБА_1 у разі задоволення судом позову слід дійти висновку, що з 15 847,02 грн. заборгованості за відсотками за користування кредитом, заявлених до стягнення позивачем, підлягають лише 1049.99 грн. (50% від простроченої заборгованості за тілом кредиту, яку позивачем визначено у розмірі 2099.99 грн).
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» не скористались.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 01 грудня 2022 року між ТОВ «СЕЛФІ КРЕДИТ» та ОСОБА_1 відповідно до положень Закону України «Про електрону комерцію», укладено електронний Договір №508593 про надання споживчого кредиту по продукту «NewShort» від 02 грудня 2022 року, за умовами якого Товариство надало Відповідачу кредит в розмірі 2100,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором.
Вказаний договір підписаний у порядку, визначеному частини 12 статті 11 Закону України «Про електрону комерцію».
Відповідно до умов укладеного договору Кредитор надає Позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту: 2 100 грн. (п.1.3 Договору); строк кредиту: 365 днів (п. 1.4 Договору); процентна ставка: 2.2% в день користування кредитом (п.1.5.1 Договору); орієнтовна реальна річна процентна ставка за весь строк користування кредитом: 81893,65% (п.1.7 Договору).
Відповідно до п. 9.2 кредитного договору договір вважається укладеним з моменту його підписання електронними підписами сторін та діє до повного виконання споживачем зобов`язань за ним.
Сторонами погоджено графік платежів з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки, виходячи з припущенні, що споживач виконає свої обов`язки на умовах та в строки, визначення договором ( додаток №1 до договору).
На виконання умов вказаних договорів кредитор відповідача за цим договором свої зобов`язання по видачі кредиту виконав повністю.
Відповідач свої обв`язки по поверненню кредитних коштів не виконав. 
Відповідно до наданого первісним кредитором ТОВ «Селфі-Кредит» розрахунку заборгованості за договором №508593 від 02.12.2022 на дату відступлення права вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» ( 01 лютого 2024 року) за період з 02 грудня 2022 року по 28 листопада 2023 року становить 17974,091 грн, з яких: 2100 грн - заборгованість за тілом кредиту, 15847,02 грн -заборгованість по процентам ( а.с.22-29).
01 лютого 2024 року ТОВ «Селфі Кредит» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», керуючись главою 47 ЦК України, уклали Договір факторингу №01022024-1.
Згідно вказаного Договору та у відповідності до статті 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ТОВ «Селфі Кредит», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №508593 від 02.12.2022 року ( а.с. 29-34, 35).
Відповідно до витягу з реєстру боржників до Договору факторингу від 01 лютого 2024 року до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» перейшло право вимоги за договором №508593 від 02.12.2022 року на суму 17947,01 грн , з яких - 2100 грн заборгованість по тілу кредиту, 15847,02 грн заборгованість за відсотками( а.с.34).
За правилом статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).
Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".
Закон України "Про електронну комерцію"(далі - Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Статтею 3 Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону). Така пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 Закону).
Згідно з частиною 6 статті 11 Закону України "Про електронну комерцію", відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами частини 8 статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі "логін-пароль", або смс-коду, надісланого на телефон або іншим способом.
При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет магазину) вказує особа, яка створила замовлення.
Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 12 січня 2021 року в справі № 524/5556/19.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 7 жовтня 2020 року в справі № 127/33824/19 зазначив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір не був би укладений.
Сукупний аналіз наведених положень закону наявних у матеріалах справи письмових доказів вказує, що між ТОВ "Селфі Кредит" та відповідачем укладено кредитний договір.
Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Зважаючи на викладене, судом першої інстанції встановивши не виконання відповідачем зобов`язань за вказаним кредитним договором, дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 2100 грн.
Позивач, крім заборгованості по тілу кредиту, також просив стягнути з відповідача заборгованість по процентам у розмірі 15847,02 грн.
Суд, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними щодо розміру заборгованості за процентами за користування кредитом, з чим в апеляційній скарзі не погодився відповідач.
Згідно з умовами договору товариство надає споживачу кредит у розмірі 2100 грн на строк 365 днів з періодичністю повернення кожні 19 днів, а споживач зобов`язується одержати їх та повернути кредит, зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів згідно умов договору; кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 2, 2% в день, знижена - 0,01% в день; за стандартною ставкою на весь строк користування кредитом 18778,2 грн; за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 17904,39 грн.
Згідно п.2.1 кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .
Пунктом п.3.1 договору передбачено, що проценти, що нараховуються за цим договором є платою за користування кредитом. Нарахування процентів здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод факт/факт.
Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях.
Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу.
Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України врегульовано правовідносини щодо сплати процентів саме за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. А саме - протягом строку кредитування, визначеному в кредитному договорі.
Про таке зазначено у правових висновках Верховного Суду, викладених в постанові від 23.05.2018 по справі № 910/1238/17.
За такого апеляційний суд вважає, що первісний кредитор - ТОВ «Селфі Кредит», виходячи з умов укладеного з відповідачем Договору обґрунтовано, в межах строку дії кредитного договору, нарахував ОСОБА_1 15847,02 грн заборгованості за процентами за користування кредитом, які просить стягнути позивач, тому висновок суду першої інстанції про обґрунтованість і законність такого розрахунку заборгованості не суперечать наведеним вимогам закону та умовам укладеного відповідачем Договору.
Встановивши зазначені обставини у справі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами у справі укладений кредитний договір, за умовами якого відповідач зобов`язався прийняти грошові кошти та повернути їх частинами у визначений договором строк, а також сплатити відповідні проценти у погодженому сторонами розмірі за користування такими кредитними коштами. Доказів повернення вказаних грошових сум кредитору у вигляді тілу кредиту або процентів матеріали справи не містять.
Перевіряючи твердження апелянта про непропорційно великий розмір нарахованих процентів відносно заборгованості за тілом кредиту, що суперечить засадам справедливості, добросовісності та розумності, апеляційний суд виходить з такого.
Приписи частин 2 та 3 статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.
Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.
Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (пункту 5 частини 3 статті 18 вищевказаного Закону).
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини 2 статті 1054 ЦК України.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що проценти за користування кредитом це плата за правомірне користування грошима, яка передбачена умовами договору. Позичальник платить їх за те, що має можливість не повертати всю суму одразу. Такі проценти нараховуються лише протягом дії строку кредитування, який встановлений договором. Розмір процентів фіксується у договорі.
Умовами укладеного сторонами правочину( пункт 3.1 кредитного договору) передбачено сплату процентів саме за користування кредитом. Підписуючи договір, відповідач погодився з розміром процентів за користування кредитними коштами, які передбачені умовами цього договору.
Товариство, звернувшись з цим позовом, просило стягнути 15847,02 грн процентів за користування кредитом, які нараховано в межах строку кредитування.
Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у справі № 902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави для такого зменшення процентів річних суд повинен установлювати в кожному конкретному випадку.
Законодавство не містить переліку підстав для зменшення процентів річних. Такими підставами можуть бути, зокрема, дії боржника, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь вини боржника, міра виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, інші інтереси сторін, дії чи бездіяльність кредитора, очевидна неспівмірність заявленої суми процентів річних порівняно із сумою боргу, а також інші підстави, підтверджені конкретними обставинами справи.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 12 січня 2021 року у справі № 148/1536/18 (провадження № 51-4685 км 20) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Разом з цим у постанові Верховного Суду від 09.08.2024 у справі № 917/1957/23 зазначено, що кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення питання зменшення розміру неустойки, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій.
Саме по собі посилання відповідача на неспівмірність процентів сумі кредиту не є достатньою підставою для їх зменшення, оскільки апелянтом не доведено наявності обставин, які б свідчили про очевидну несправедливість, непропорційність або надмірність відповідних нарахувань з урахуванням умов договору, строку користування кредитними коштами, поведінки сторін та факту невиконання відповідачем свого грошового зобов`язання.
Таким чином, зменшення процентів є не обов`язком суду, а його правом, тобто дискреційними повноваженнями, враховуючи обставини справи в кожному окремому випадку, дослідивши матеріалами справи, а саме відсутності доказів належного виконання відповідачем зобов`язання, відсутності доказів недобросовісної поведінки кредитора, а також відсутності доказів неправильності розрахунку заборгованості, колегія суддів констатує, що проценти нараховані за кредитним договором є обґрунтованими, виконують не мету покарання, а мету плати за користування кредитними коштами, а тому проценти зменшенню не підлягають.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо нарахованя кредитодавцем процентів за користування кредитом суперечать принципам справедливості, добросовісності та розумності, є необґрунтованими та не спростовують правильності висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі встановлено фактичними обставинами справи, наведеними норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірено, всебічно досліджені наявні у справі докази та надано їм належну оцінку, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до необхідності переоцінки доказів, погоджених сторонами умов договору, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 02 квітня 2026 року без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 23 липня 2026 року.