постанова
ІМЕНЕМ УКРАЇНи
30 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 163/1570/21
провадження № 51-572км23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та прокурора ОСОБА_7 на вирок Локачинського районного суду Волинської області від 13 грудня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного від 10 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 12020030150000313 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Рівне, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 240-1, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Локачинського районного суду Волинської області від 13 грудня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено:
- за ч. 3 ст. 240-1 КК до позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна;
- за ч. 1 ст. 366 КК до штрафу в розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права обіймати посади в державних установах, організаціях та підприємствах, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій та обов`язків, на строк 2 роки.
На підставі до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, та з позбавленням права обіймати посади в державних установах, організаціях та підприємствах, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій та обов`язків, на строк 2 роки.
Відповідно до ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування основного покарання з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат і долю речових доказів.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 за обставин детально викладених у вироку, являючись генеральним директором ТзОВ «Український Бурштиновий Дім» та наділеним організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, у невстановлений час та за невстановлених обставин, з використанням службового становища незаконно придбав бурштин у сировині у значних розмірах загальною масою 115, 5843 кг, який зберігав до 16 червня 2020 року за місцем розташування товариства у м. Рівне.
З метою незаконного збуту бурштину за межі України ОСОБА_5 10 червня 2020 року уклав договори з юридичними особами Республіки Литва про його продаж.
У період з 10 по 12 та з 12 по 16 червня 2020 року ОСОБА_5 без відома директора Товарної біржі «Українсько- Китайська бурштинова біржа» ОСОБА_8 , після досягнення з останнім домовленостей про закупівлю бурштину сирцю різних фракцій отримав засобами електронного зв`язку скановані примірники договорів та рахунків, підписаних ОСОБА_8 як директором біржі та завірених відтиском печатки. Після чого, не маючи наміру фактично виконувати умови зазначених договорів, ОСОБА_5 за допомогою знакодрукуючого пристрою із застосуванням прийомів монтажу вніс зміни до отриманих рахунків, у результаті чого створив офіційні документи - видаткові накладні № 21-20 та 22-20 від 10 червня 2020 року, які в подальшому використав для підтвердження законності походження бурштину.
Також, з метою реалізації умислу на незаконний збут бурштину за межі України ОСОБА_5 звернувся до Державного гемологічного центру України для отримання висновків і діагностики дорогоцінного каміння органогенного утворення, додавши до свого звернення супровідні документи, серед яких використав копію договору № 11-19 від 30 вересня 2019 року, який раніше вже був реалізований і не стосувався партії бурштину, яка підлягала експорту за укладеними зовнішньоекономічними контрактами. Надалі, у період з 11 по 17 червня 2020 року використовуючи отримані висновки Державного гемологічного центру України № Д68-903 та Д68-904 від 11 червня 2020 року, ОСОБА_5 шляхом внесення змін до їх початкового змісту частково змінив текст у графі «Супровідні документи до об`єкта дослідження», зазначивши як підставу походження бурштину видаткові накладні № 21-20 та 22-20 від 10 червня 2020 року, які Товарною біржею не видавалися, чим вчинив інше підроблення офіційних документів.
Діючи відповідно до раніше укладеного договору про надання послуг з декларування та митного оформлення товарів ОСОБА_5 17 червня 2020 року передав агенту з митного оформлення ТзОВ «Фортуна В» ОСОБА_9 завідомо підроблені документи, а саме накладні № 21-20 та 22-20 від 10 червня 2020 року, а також висновки Державного гемологічного центру України № Д68-903 і Д68-904 від 11 червня 2020 року для їх подачі митним органам з метою митного оформлення експорту бурштину за укладеними зовнішньоекономічними контрактами, унаслідок чого до розділу 44 митних декларацій типу ЕК10АА № UA204020/2020/016472 та UA204020/2020/016474 від 17 червня 2020 року були внесені неправдиві відомості
26 червня 2020 року під час митного огляду транспортного засобу «Renault Master» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 , який прямував на виїзд з України через МАПП «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби, було виявлено та вилучено бурштин у сировині загальною масою 115, 5843 кг, ринковою вартістю 449 252, 97 грн, законність походження якого документально підтверджена не була.
При перегляді вироку за апеляційними скаргами захисника та прокурора Рівненський апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2025 року змінив його в частині призначеного покарання та ухвалив вважати ОСОБА_5 засудженим:
- за ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону України № 1261-IV від 13.05.2014) до штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн з позбавленням права обіймати посади в установах, організаціях та підприємствах, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій та обов`язків на строк 2 роки і на підставі статей 49, 74 КК звільнив ОСОБА_5 від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності;
- за ч. 3 ст. 240-1 КК на строк 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. 
На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
У решті залишив вирок без змін.
Вимоги касаційних скарг та викладені в них узагальнені доводи
У поданих касаційних скаргах:
- засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого просить скасувати оскаржувані вирок та ухвалу і закрити кримінальне провадження через відсутність події і складу кримінального правопорушення .

На обґрунтування своїх вимог вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено події інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки не визначено часу, місця, способу та обставин придбання бурштину, а також джерела його походження.
На думку засудженого, за відсутності встановлених об`єктивних ознак події злочину висновок судів обох інстанцій про його винуватість у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам статей 91 та 94 КПК і принципу презумпції невинуватості. 
Зазначає, що суди обох інстанцій безпідставно дійшли висновку про незаконність походження бурштину, ототожнивши відсутність документів із доведеністю незаконності його придбання, чим неправомірно переклали тягар доказування на сторону захисту, всупереч статтям 17 і 92 КПК та ст. 62 Конституції України. Також указує на неправильне визначення суб`єкта злочину, передбаченого ч. З ст. 240-1 КК. 
На його переконання, суди обох інстанцій одночасно розглядали його як службову особу (для цілей кваліфікації за ст. 366 КК) та як фізичну особу (для кваліфікації за ст. 240-1 КК) не встановивши при цьому, що ці дії були вчинені ним у межах службових повноважень або з використанням службового становища. Така правова невизначеність, на думку засудженого, виключає наявність у його діях складу злочину. 
Вказує, що судами обох інстанцій не встановлено суб`єктивної сторони кримінальних правопорушень, зокрема умислу та мети збуту, а відповідні висновки зроблено без наведення належних і допустимих доказів у судових рішеннях. 
Також, окремо зазначає про істотні порушення допущені судом апеляційної інстанції, який за наявності суттєвих розбіжностей щодо фактичних обставин справи, не провів повторного дослідження доказів, не усунув суперечностей, не надав мотивованих відповідей на доводи апеляційної скарги сторони захисту та формально погодився з висновками суду першої інстанції, чим порушив вимоги статей 404 і 419 КПК. 
Стверджує, що апеляційний суд незаконно застосував положення ст. 49 КК та звільнив його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366 КК без його згоди, що суперечить вимогам статей 285, 286 КПК і порушує принцип презумпції невинуватості та право особи на реабілітацію. 
Не погоджується з призначеним йому покаранням, яке вважає явно невмотивованим та неспівмірним обставинам злочину.
- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло невідповідність призначеного покарання особі засудженого і тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що під час звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням апеляційний суд не врахував особу засудженого, який з корисливих мотивів вчинив два кримінальних правопорушення, одне з яких є тяжким і пов`язане з незаконними діями із бурштином у значних розмірах, і ці дії були вчинені ним з метою організації незаконного експорту дорогоцінного каміння за межі території України, що свідчить про їх підвищену суспільну небезпеку.
Вказує, що судами обох інстанцій не встановлено у справі обставин, які пом`якшують покарання, а вчинені ОСОБА_5 кримінальні правопорушення були припинені лише завдяки діям працівників митниці, які вилучили бурштин.
Також звертає увагу на те, що при ухваленні рішення апеляційний суд не врахував положень статей 52, 59, 75, 76, 77 КК і призначив засудженому додаткове покарання у виді конфіскації майна.
З урахуванням зазначених обставин засуджений та прокурор вважають, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання вимог статей 370, 374 та 419 КПК.
У письмових запереченнях на касаційну скаргу прокурора засуджений ОСОБА_5 просить Верховний Суд залишити цю скаргу без задоволення.
Позиція учасників у суді касаційної інстанції 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав свою касаційну скаргу та заперечив проти задоволення касаційної скарги прокурора.
Прокурор виступила проти задоволення касаційної скарги засудженого і просила задовольнити касаційну скаргу прокурора. 

Мотиви Суду
Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційних скаргах, дійшла висновку про таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК).
Вимогами ст. 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
За змістом ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Статтею 91 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Як убачається зі змісту вироку, свій висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 240-1 та ч. 1 ст. 366 КК, суд першої інстанції обґрунтував доказами, що були зібрані в передбаченому законом порядку та перевірені в судовому засіданні і визнані судом належними та допустимими, яким цей суд у вироку дав відповідну правову оцінку. 
Такого висновку суд першої інстанції дійшов зокрема, на підставі наданих у судовому засіданні показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , даних, які містилися в протоколах слідчих дій, висновках судової експертизи та інших письмових доказах у їх сукупності.
Суд першої інстанції уважно дослідив надані стороною обвинувачення докази, шляхом логічного аналізу зіставив встановлені в кримінальному провадженні факти та обставини, надав їм об`єктивну оцінку та дійшов умотивованого висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень і достатність зібраних у справі доказів для ухвалення обвинувального вироку. Переконливих аргументів, які би вказували на порушення цим судом правил оцінки доказів передбачених вимогами кримінального процесуального закону засуджений у касаційній скарзі не навів і такого з матеріалів провадження Суд не вбачає.
Згідно з положеннями ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено правові підстави, з яких подану скаргу визнано необґрунтованою. 
Цих вимог закону при ухваленні судового рішення суд апеляційної інстанції повністю дотримався.
Ретельно перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в апеляційних скаргах сторін захисту та обвинувачення, суд апеляційної інстанції дійшов умотивованого висновку про необхідність залишити скаргу захисника без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, виклавши докладні мотиви у доведеність ухвалення такого рішення.
При цьому апеляційний суд погодився з правильністю висновку суду першої інстанції у вироку про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, який був зроблений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин і підтверджений доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до вимог ст. 94 КПК.
Водночас при перегляді вироку апеляційний суд встановив неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильної редакції ч. 1 ст. 366 КК та зміним вирок суду в цій частині.
Викладені в касаційній скарзі засудженого доводи є аналогічними тим, на які сторона захисту посилалася в судах першої та апеляційної інстанцій, і яким ці суди дали правильну правову оцінку в судових рішеннях. 
У касаційній скарзі засуджений вказує про те, що судами не встановлено події інкримінованого кримінального правопорушення, оскільки не визначено часу, місця, способу й обставин придбання бурштину та його джерела походження, водночас доводи його скарги фактично спрямовані на перегляд установлених судами фактичних обставин і переоцінку доказів, що суперечить межам касаційного перегляду, визначеним ст. 433 КПК.
Разом з тим, судами у своїх рішеннях встановлено сукупність обставин, які характеризують подію кримінальних правопорушень: предмет (бурштин у стані сировини загальною масою 115, 5843 кг), спосіб і характер дій (зберігання, передача, перевезення, збут, використання документів для митного оформлення), часові межі інкримінованих дій, місце зберігання та маршрут перевезення, а також обставини виявлення та вилучення бурштину під час митного огляду.
Як убачається з матеріалів провадження та змісту оскаржуваних рішень, дані про час, обставини та місце незаконного придбання ним каміння бурштину засуджений від органу досудового розслідування та суду приховав, нічого їм не пояснив і жодних доказів на підтвердження того, що цей бурштин був ним придбаний до введення в дію ст. 240-1 КК згідно із Законом № 402 - ІХ від 19.12.2019 суду не надав. Відтак Суд не вбачає підстав для висновку, що вказана норма кримінального закону була застосована до нього неправильно. 
Незгода засудженого з висновками судів про доведеність обставин незаконного походження бурштину та його винуватість за обставин, викладених у вироку не свідчить про наявність істотних порушень вимог КПК чи неправильного застосування кримінального закону, а зводиться до оспорювання фактичної сторони і оцінки доказів, які були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій.
Що стосується посилання засудженого на те, що суди ототожнили відсутність документів з доведеністю незаконності його походження, а відтак неправомірно переклали тягар доказування на сторону захисту, то такі твердження також не знайшли свого підтвердження у змісті оскаржених судових рішень.
Апеляційний суд, залишаючи без задоволення апеляційні доводи сторони захисту у цій частині, виходив із того, що висновок про незаконність обігу бурштинуґрунтується не лише на відсутності належних документів, а на встановлених судами фактах підроблення відповідних накладних та висновків, їх використання для митного оформлення, узгоджених між собою показаннях свідків та письмових доказах, що, у свою чергу, не свідчить про покладення на сторону захисту обов`язку доводити невинуватість, а відображає оцінку судом сукупності доказів сторони обвинувачення та інших встановлених обставин.
Сам по собі факт того, що суди констатували відсутність у сторони захисту належних доказів на підтвердження альтернативної версії придбання бурштину, не означає порушення презумпції невинуватості чи правил доказування за статтями 17 і 92 КПК, оскільки вирок та ухвала апеляційного суду містять посилання на докази, які суди визнали належними, допустимими та достатніми.
Доводи касаційної скарги засудженого про те, що суди одночасно розглядали засудженого як службову особу (для цілей ст. 366 КК) та як фізичну особу (для цілей ст. 240-1 КК), а також не встановили вчинення дій у межах службових повноважень або з використанням службового становища, не свідчать про неправильне застосування судом норм кримінального закону.
Зі змісту судових рішень убачається, що суди обох інстанцій у них навели відповідні обґрунтування щодо наявності у нього статусу службової особи у розумінні ч. З ст. 18 КК (як керівника ТзОВ, наділеного організаційно-розпорядчими та адміністративно господарськими функціями), а також використання ним свого службового становища при вчиненні інкримінованих дій.
При цьому визначення суб`єкта кримінального правопорушення за ст. 240-1 КК як фізичної особи не виключає того, що ця фізична особа може мати статус службової та вчиняти дії з використанням свого службового становища. Апеляційний суд в ухвалі прямо вказав на те, що суб`єктом злочину за ст. 240-1 КК може бути лише фізична особа, і визнав доведеним, що саме засуджений, а не юридична особа, вчинив інкриміновані йому дії, у тому числі з використанням службового становища.
Отже, наведені засудженим доводи у цій частині не містять ознак неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і спрямовані на іншу оцінку фактичних обставин та доказів у справі.
Також у касаційній скарзі засуджений зазначає, що суди не навели жодного доказу на підтвердження мети збуту, водночас встановлення форми вини, спрямованості умислу, мотиву й мети діяння здійснюється судами на підставі аналізу всіх обставин вчинення кримінального правопорушення та доказіву справі. Висновки судів обох інстанцій у судових рішеннях щодо наявності ознак суб`єктивної сторони злочинів обґрунтовані діями засудженого, які суди визнали доведеними, зокрема: укладення зовнішньоекономічних контрактів, організація перевезення, подання документів для митного оформлення, використання документів, які суди визнали підробленими. При цьому оспорювання цих висновків засудженим у касаційній скарзі фактично означає вимогу до суду касаційної інстанції переоцінити докази та по-іншому встановити факти, що не передбачено положеннями ст. 433 КПК.
Посилання засудженого у скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог статей 404 та 419 КПК є безпідставним. Як убачається з матеріалів провадження, під час апеляційного розгляду сторони не заявляли клопотань про повторне дослідження доказів у справі з належним обґрунтуванням, а доводи апеляційної скарги захисника, зокрема, зводились до надання іншої оцінки доказам, досліджених місцевим судом. За таких обставин апеляційний суд, діючи у межах наданих повноважень, оцінив доводи апеляційних скарг та навів мотиви свого рішення.
Касаційна скарга засудженого не містить належного обґрунтування того, які конкретні доводи апеляційної скарги сторони захисту апеляційний суд не перевірив і не дав на них відповіді в своєму рішенні, у чому полягає істотність допущених порушень та як вони вплинули або могли вплинути на законність і обґрунтованість рішення апеляційного суду. Натомість наведені доводи здебільшого повторюють позицію сторони захисту у кримінальному провадженні щодо оцінки доказів та фактичних обставин справи.
Також безпідставними є і доводи засудженого в скарзі про незаконне звільнення від кримінальної відповідальності судом апеляційної інстанції на підставі ст. 49 КК без його згоди, а також про порушення цим судом вимог статей 285, 286 КПК.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, цей суд, змінивши вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 366 КК, призначив йому покарання у межах санкції закону про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення ним інкримінованих дій та відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 та ч. 1 ст. 65 КК, після чого, з урахуванням спливу строку давності, застосував положення ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК і звільнив його від призначеного покарання, а не від кримінальної відповідальності, як про це помилково зазначає засуджений у скарзі.
Відповідно до положень Кримінального кодексу України, звільнення особи від кримінальної відповідальності допускається лише у випадках і в порядку, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
При цьому, у разі вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, суд зобов`язаний з`ясувати наявність згоди особи на таке звільнення. За відсутності такої згоди суд, за умови доведеності винуватості особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, може застосувати інший правовий механізм - звільнення від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК.
Як убачається з ухвали апеляційного суду, в апеляційній скарзі сторона захисту не ставила питання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 366 КК у зв`язку зі спливом строку давності. Навпаки, захисник в апеляційній скарзі просив скасувати вирок місцевого суду і визнати ОСОБА_5 невинуватим у вчиненні інкримінованих злочинів.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника щодо відсутності у діях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, апеляційний суд у своєму рішенні навів мотиви, з урахуванням яких визнав ці доводи безпідставними і відхилив, після чого на законних підставах застосував положення ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК і звільнив засудженого від призначеного за цей злочин покарання у зв`язку з закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. При цьому потреби в одержанні згоди засудженого на застосування цих правил кримінального закону в апеляційного суду не було, оскільки за наявності таких обставин застосування вказаних норм є обов`язком, а не правом суду.
З урахуванням позиції засудженого про відсутність у його діях складу цього кримінального правопорушення апеляційний суд не ухвалював рішення про закриття кримінального провадження чи звільнення його від кримінальної відповідальності у розумінні статей 285-286 КПК. Натомість було застосовано інший правовий інститут - звільнення від покарання, який не є тотожним звільненню від кримінальної відповідальності, а тому вимога обов`язкового отримання згоди особи, передбачена статтями 285-286 КПК для закриття кримінального провадження зі звільненням від кримінальної відповідальності, у даному випадку не підлягала застосуванню.
Що стосується доводів скарги засудженого про несправедливість призначеного покарання, то апеляційний суд у своєму рішенні навів відповідні мотиви чому він погодився із рішенням суду першої інстанції про застосуванням до нього положень ст. 75 КК за злочин, передбачений ч. 3 ст. 240-1 КК, і при цьому вказав, що призначене йому покарання відповідає вимогам статей 50 та 65 КК і даним про його особу. Підстав ставити під сумнів правильність такого висновку Суд не вбачає.
Також предметом перевірки апеляційного суду були і доводи прокурора про необґрунтоване звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. 
Перевіривши ці доводи апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд правильно застосував вказану норму кримінального закону і звільнив ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та поклав на нього відповіді обов`язки.
На обґрунтування свого висновку апеляційний суд в ухвалі вказав на ступінь тяжкості цього кримінального правопорушення, яке належить до тяжких злочинів, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, а також на дані про особу засудженого, який раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вперше вчинив злочин у сфері господарської та службової діяльності і є особою молодого віку.
Також апеляційний суд урахував процесуальну поведінку засудженого, який добросовісно з`являвся за викликом у судові засідання та не порушував своїх процесуальних обов`язків.
Урахувавши всі ці обставини апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства в умовах контролю за його поведінкою органом пробації з призначенням максимального іспитового строку.
Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для застосування судом касаційної інстанції повноважень, передбачених ст. 436 КПК, за змісту оскаржених судових рішень і доводів касаційної скарги засудженого Суд не вбачає.
Разом із тим, доводи касаційної скарги прокурора в частині неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права щодо конфіскації майна засудженого Суд вважає слушними.
Як убачається зі змісту оскаржуваних рішень, при призначенні покарання суди обох інстанцій призначили ОСОБА_5 додаткове покарання у виді конфіскації майна, оскільки таке передбачене санкцією ч. 3 ст. 240-1 КК, водночас звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. 
Відповідно до положень ст. 77 КК, у разі звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням такий вид додаткового покарання, як конфіскація, не застосовується.
Водночас таке порушення не вказує на необхідність скасування чи зміни судових рішень, оскільки сторони кримінального провадження мають право звернутися до місцевого суду з клопотанням про роз`яснення порядку виконання судового рішення відповідно до статей 537, 539 КПК.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належним чином умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено відповідні підстави та положення закону, якими керувалися ці суди при ухваленні своїх рішень.
Під час їх перевірки судом касаційної інстанції не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи закону України про кримінальну відповідальність, наслідком яких можуть бути зміна чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційних скарг колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та прокурора залишити без задоволення, а вирокЛокачинського районного суду Волинської області від 13 грудня 2022 року та ухвалу Рівненського апеляційного від 10 листопада 2025 рокущодо  ОСОБА_5 без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді : 

____________________ __________________ ___________________ 
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3