Справа № 302/1026/26 
Провадження № 2/302/634/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2026 селище Міжгір`я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області у складі:
головуючого судді – Пухальського С. В., 
за участю секретаря судового засідання – Бобонич Н. Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Гренджа Вікторія Юріївна, до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за законом.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який доводився позивачці ОСОБА_1 чоловіком, а позивачу ОСОБА_2 – батьком.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якої, за твердженням позивачів, увійшли права на два житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами, розташовані у селі Запереділля Хустського району Закарпатської області, а саме: будинок АДРЕСА_1 .
Позивачі зазначають, що вказане нерухоме майно первісно належало батькові спадкодавця – ОСОБА_4 , 1931 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Житловий будинок № НОМЕР_1 у селі Запереділля був побудований ОСОБА_4 у 1984 році на земельній ділянці орієнтовною площею 0,24 га, а житловий будинок АДРЕСА_2 у цьому ж населеному пункті – у 1964 році на земельній ділянці орієнтовною площею 0,24 га.
Мати ОСОБА_3 – ОСОБА_5 – померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .
На день смерті ОСОБА_4 разом із ним у житловому будинку АДРЕСА_3 постійно проживали та були зареєстровані його син – ОСОБА_3 , невістка – ОСОБА_1 та онук – ОСОБА_2 . Інших осіб, які проживали або були зареєстровані за цією адресою, не було.
За життя ОСОБА_4 заповіту не складав. Спадкова справа після його смерті не заводилася, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.
Позивачі посилаються на те, що ОСОБА_3 як син померлого належав до спадкоємців першої черги за законом після смерті батька, постійно проживав разом із ним на час відкриття спадщини та прийняв спадщину, однак за життя не оформив і не зареєстрував право власності на успадковане нерухоме майно.
Таким чином, після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 до складу його спадщини увійшли права на житловий будинок АДРЕСА_4 , набуті ним у порядку спадкування після смерті батька – ОСОБА_4 .
За життя ОСОБА_3 заповіту не складав.
На день його смерті він постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Разом із ним за цією адресою проживали та були зареєстровані його дружина – ОСОБА_1 та син – ОСОБА_2 .
Позивачі вказують, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Інших осіб, які у встановлений законом строк звернулися із заявами про прийняття спадщини або заявили права на спадкове майно, немає.
03 листопада 2025 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М. після смерті ОСОБА_3 було заведено спадкову справу № 154/2025.
Разом із тим оформити спадкові права на спірні житлові будинки у нотаріальному порядку позивачі не змогли через відсутність правовстановлюючих документів на це нерухоме майно та відсутність відомостей про державну реєстрацію права власності за спадкодавцем.
Постановою приватного нотаріуса Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєва Ю. М. від 08 грудня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 на одну другу частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
Підставою для відмови зазначено відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстроване право власності на нього.
Аналогічно постановою приватного нотаріуса від 06 травня 2026 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на одну другу частку у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , з тих самих підстав.
Позивачі зазначають, що вони є єдиними спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , спадщину прийняли та досягли взаємної згоди щодо розподілу спадкового майна між собою.
Відповідно до досягнутої домовленості ОСОБА_1 бажає оформити у власність у порядку спадкування за законом житловий будинок АДРЕСА_3 , у якому вона тривалий час проживає та який утримувала разом із чоловіком.
ОСОБА_2 бажає оформити у власність у порядку спадкування за законом житловий будинок АДРЕСА_2 , який був побудований його дідом ОСОБА_4 та у подальшому успадкований його батьком.
Між позивачами відсутній спір щодо складу спадкового майна, належних їм спадкових прав та порядку розподілу спірних об`єктів нерухомості. Кожен із них просить визнати за ним право власності на конкретний об`єкт нерухомого майна відповідно до досягнутої між ними домовленості.
За твердженням позивачів, нотаріальне посвідчення договору про поділ спадкового майна є неможливим через відсутність зареєстрованого права власності на спірні житлові будинки за спадкодавцем, у зв`язку з чим вони змушені звернутися до суду.
Посилаючись на те, що ОСОБА_3 належним чином прийняв спадщину після смерті свого батька, однак не встиг оформити право власності на успадковані житлові будинки, а після його смерті спадщину прийняли позивачі, які є спадкоємцями першої черги за законом та досягли згоди щодо розподілу спадкового майна, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять суд визнати за ними право власності на зазначене нерухоме майно відповідно до узгодженого ними порядку його розподілу.
Зокрема, позивачка ОСОБА_1 просить визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка – ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивач ОСОБА_2 просить визнати за ним у порядку спадкування за законом після смерті його батька – ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Судові витрати позивачі просять залишити за ними.
Ухвалою суду від 13 серпня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 21 серпня 2026 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Представник позивачів – адвокат Гренджа В. Ю. – подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, у якій зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Додаткових заяв чи клопотань стороною позивачів не заявлено.
Від Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача, у якій зазначено, що селищна рада не заперечує проти задоволення заявлених позовних вимог та просить розглянути справу за наявними у ній матеріалами.
З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце його проведення, відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу судом не здійснювалося.
Дослідивши письмові матеріали справи, надані докази та оцінивши їх у сукупності відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якого відкрилася спадщина. Після його смерті 03 листопада 2025 року приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєвим Ю. М. заведено спадкову справу № 154/2025.
Позивачка ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_3 , а позивач ОСОБА_2 – його син, що підтверджується відповідно свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про народження.
На день смерті ОСОБА_3 постійно проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . Разом із ним за цією адресою проживали та були зареєстровані його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 . Заповіту ОСОБА_3 за життя не складав.
Отже, ОСОБА_1 як дружина спадкодавця та ОСОБА_2 як його син належать до спадкоємців першої черги за законом. Постійно проживаючи разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявивши про відмову від неї, вони є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 .
Інших спадкоємців, які у встановлений законом строк прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 або заявили права на спірне спадкове майно, матеріалами спадкової справи не встановлено.
Батьком ОСОБА_3 був ОСОБА_4 , 1931 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . На час смерті ОСОБА_4 постійно проживав у АДРЕСА_3 , разом із сином ОСОБА_3 , невісткою ОСОБА_1 та онуком ОСОБА_2 . Заповіту ОСОБА_4 не складав, спадкова справа після його смерті не заводилася.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 після смерті свого батька ОСОБА_4 прийняв спадщину, оскільки на час її відкриття постійно проживав разом зі спадкодавцем. Водночас за життя він не оформив та не зареєстрував право власності на нерухоме майно, що входило до складу цієї спадщини.
До такого майна належали два житлові будинки з господарськими будівлями та спорудами у АДРЕСА_3 та будинок АДРЕСА_5 .
Згідно з довідками виконавчого комітету Міжгірської селищної ради забудовником обох домоволодінь був ОСОБА_4 : будинок АДРЕСА_3 збудований у 1984 році, а будинок АДРЕСА_2 – у 1964 році. Кожне домоволодіння розташоване на земельній ділянці орієнтовною площею 0,24 га.
Таким чином, після смерті ОСОБА_4 відповідне майнове право на зазначені об`єкти нерухомості перейшло до його сина ОСОБА_3 у порядку спадкування за законом. Відсутність оформленого свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 не спростовує факту прийняття ним спадщини та не припиняє набутого ним спадкового права.
Після смерті ОСОБА_3 це майнове право увійшло до складу його спадщини, яку прийняли позивачі – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
08 грудня 2025 року приватний нотаріус Хустського районного нотаріального округу Закарпатської області Дунаєв Ю. М. відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину на одну другу частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 . Підставою для відмови стала відсутність правовстановлюючих документів на це нерухоме майно та відсутність відомостей про зареєстроване право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Аналогічно постановою від 06 травня 2026 року приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на одну другу частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , з тих самих підстав.
Судом також установлено, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 станом на 31 грудня 2012 року у Комунальному підприємстві «Міжгірське бюро технічної інвентаризації» зареєстроване не було.
Технічним паспортом, виготовленим 14 серпня 2025 року, підтверджується, що будинок АДРЕСА_3 є одноповерховим дерев`яним житловим будинком, збудованим у 1984 році, загальною площею 56,40 кв. м, житловою площею 28,65 кв. м, з відповідними господарськими будівлями та спорудами.
Відповідно до звіту про оцінку майна ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3 , становить 144 830 грн.
Щодо житлового будинку АДРЕСА_2 судом установлено, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на нього також зареєстроване не було. Згідно з технічним паспортом, виготовленим 10 січня 2026 року, будинок АДРЕСА_2 збудований у 1964 році, є одноповерховою дерев`яною будівлею загальною площею 44,61 кв. м, житловою площею 15,52 кв. м, з господарськими спорудами.
Ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до звіту про оцінку майна становить 137 705 грн.
Судом також установлено, що між позивачами як спадкоємцями першої черги за законом відсутній спір щодо складу спадщини, належності їм спадкових прав та порядку розподілу спірного спадкового майна.
Позивачі узгодили між собою, що житловий будинок АДРЕСА_3 переходить у власність ОСОБА_1 , а житловий будинок АДРЕСА_2 – у власність ОСОБА_2 . Кожен із позивачів підтримує саме такий спосіб розподілу спадкового майна та не заявляє претензій щодо об`єкта, який просить передати у власність іншому спадкоємцю.
Отже, сукупністю досліджених судом доказів підтверджується, що обидва спірні житлові будинки належали ОСОБА_4 , після його смерті спадщину прийняв його син ОСОБА_3 , який за життя не оформив право власності на це майно, а після його смерті спадщину прийняли позивачі – єдині встановлені спадкоємці першої черги за законом.
Водночас через відсутність правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності за спадкодавцем оформлення спадкових прав позивачів та здійснення нотаріального поділу спадкового майна є неможливими.
Оцінюючи встановлені обставини справи та досліджені докази у їх сукупності, суд виходить із такого.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права, а одним зі способів такого захисту є визнання права.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб – спадкоємців.
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, а часом відкриття спадщини є день її смерті.
За змістом статті 1223 ЦК України за відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261–1265 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той із подружжя, який його пережив, та батьки.
Частиною третьою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом установленого статтею 1270 цього Кодексу строку не заявив про відмову від її прийняття.
Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Судом установлено, що після смерті ОСОБА_4 його син ОСОБА_3 , який постійно проживав разом із батьком на час відкриття спадщини, є таким, що прийняв спадщину.
Відсутність оформленого свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності на спадкове майно не свідчить про неприйняття спадщини та не припиняє набутого спадкоємцем майнового права.
Після смерті ОСОБА_3 до складу його спадщини увійшли майнові права на житлові будинки АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 , набуті ним у порядку спадкування після смерті батька. Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України такі права перейшли до спадкоємців ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що позивачі – ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – є спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 та належним чином прийняли спадщину. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину або заявили права на спірне майно, матеріали справи не містять.
Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Водночас законом передбачена можливість зміни спадкоємцями розміру належних їм часток у спадщині за взаємною згодою, а також поділу спадкового майна між спадкоємцями.
За змістом статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі.
Отже, після прийняття спадщини кожному з позивачів належить право на відповідну частку у спадковому майні, однак це не виключає можливості визначення за взаємною згодою спадкоємців конкретного майна, яке переходить кожному з них у результаті поділу спадщини.
У цій справі позивачі не оспорюють спадкових прав один одного, не ставлять питання про усунення іншого спадкоємця від спадкування та не заперечують рівності їх спадкових прав. Навпаки, їх позиція щодо розподілу спадкового майна є спільною та взаємоузгодженою: ОСОБА_1 просить передати їй у власність житловий будинок АДРЕСА_6 – житловий будинок АДРЕСА_2 .
Суд враховує також, що вартість зазначених об`єктів є співмірною: ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_3 становить 144 830 грн, а житлового будинку АДРЕСА_2 – 137 705 грн. Жоден із позивачів не ставить питання про сплату грошової компенсації, не вважає погоджений ними спосіб розподілу таким, що порушує його спадкові права, та не заявляє будь-яких майнових претензій до іншого спадкоємця.
За таких обставин визначений позивачами порядок розподілу спадкового майна є результатом їх вільного та узгодженого волевиявлення, охоплює обидва спірні об`єкти нерухомого майна та не порушує прав чи законних інтересів будь-кого зі спадкоємців.
Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, при цьому відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема у порядку спадкування.
За змістом статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який посвідчує його право власності.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за наявності умов для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. Разом із тим у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
У цій справі позивачі позбавлені можливості реалізувати свої спадкові права у нотаріальному порядку, оскільки право власності на спірні житлові будинки за життя спадкодавців не було зареєстровано, правовстановлюючі документи на зазначене нерухоме майно відсутні, а саме з цих підстав приватним нотаріусом відмовлено в оформленні спадщини.
Матеріалами справи підтверджено, що житлові будинки АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 були збудовані ОСОБА_4 , існували на момент відкриття відповідної спадщини, після його смерті спадщину прийняв ОСОБА_3 , а після смерті останнього її прийняли позивачі.
Технічна інвентаризація обох об`єктів проведена, їх індивідуальні характеристики та вартість визначені, а будь-якого спору щодо тотожності, складу чи належності цих об`єктів матеріали справи не містять.
Суд окремо враховує, що позивачі є єдиними встановленими спадкоємцями першої черги за законом, обидва прийняли спадщину, між ними відсутній спір щодо спадкового майна та порядку його розподілу, кожен із них просить визнати право власності на конкретно визначений об`єкт нерухомості, а запропонований ними спосіб розподілу відповідає спільному волевиявленню обох спадкоємців.
Відомостей про інших осіб, права чи інтереси яких могли б бути порушені таким способом розподілу спадкового майна, судом не встановлено. Відповідач – Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області – проти задоволення позову не заперечує.
За таких обставин суд не вбачає правових підстав для відступу від узгодженого позивачами способу розподілу спадкового майна, оскільки він відповідає їх спільному волевиявленню, не порушує спадкових прав кожного з них та прав чи законних інтересів інших осіб.
Оцінивши всі наявні у справі докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вони є належними, допустимими, взаємопов`язаними та у своїй сукупності достатніми для вирішення спору.
За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 – права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 у цьому ж населеному пункті, у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76–81, 89, 141, 247, 258, 259, 263–265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 15, 16, 328, 392, 1216–1218, 1220, 1223, 1261, 1267, 1268, 1278, 1296 Цивільного кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Гренджа Вікторія Юріївна, до Міжгірської селищної ради Хустського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно за законом – задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованою та проживаючою за адресою: АДРЕСА_3 , у порядку спадкування за законом після смерті чоловіка – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , паспорт серії НОМЕР_3 , зареєстрованим та проживаючим за адресою: АДРЕСА_3 , у порядку спадкування за законом після смерті батька – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .
Судові витрати залишити за позивачами.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, передбачених законом.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або після прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Пухальський С. В.