ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2026 року	справа № 380/3742/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Костецького Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Львівської митниці (вул. Т. Костюшка, 1, м. Львів, код ЄДРПОУ 43971343) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді,-

в с т а н о в и в:
на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Львівської митниці, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Львівської митниці від 28 січня 2026 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці;
- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці;
- стягнути на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 січня 2026 року до дня фактичного поновлення на роботі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проходив службу у митних органах. 07 липня 2025 року між ним та Львівською митницею в особі начальника Львівської митниці Андрія Кузніка було укладено контракт №1242/2025 про проходження служби в митних органах на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці (далі - контракт). Відповідно до пункту 29 контракту, строк його дії визначено з 07 липня 2025 року по 30 січня 2026 року.
Згідно наказу про ротацію посадових осіб Львівської митниці від 30 жовтня 2025, позивач був тимчасово переміщений на іншу посаду строком до 31 січня 2026 року, тоді як строк дії контракту з ним закінчувався 30 січня 2026 року.
08 січня 2026 року позивач отримав запрошення на тестування та анкетування рівня митних компетенцій, яке щодо нього було призначене на 19 січня 2026 року на 09:00. Проте 16 січня 2026 року він надіслав начальнику управління по роботі з персоналом Львівської митниці заяву з проханням перенести дату проведення такої перевірки рівня митних компетенцій посадових осіб у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. 22 січня 2026 року позивач отримав відповідь, згідно якої у зв`язку з непроходженням ним перевірки рівня митних компетенцій у визначений час з причин перебування у стані тимчасової непрацездатності, така перевірка для нього буде проведена в окремо визначені строки у відповідності до вимог розділу V Порядку, а про конкретні дату, час та місце проведення перевірки буде повідомлено додатково.
26 січня 2026 року позивач звернувся до в.о. начальника Львівської митниці щодо продовження контракту та визначення часу проведення перевірки рівня митних компетенцій. У зверненні позивач зазначив, що має намір продовжити проходження служби в митних органах, а також що фактично та юридично спроможний виконувати службові обов`язки. 
Проте, 28 січня 2026 року було видано наказ про звільнення позивача. 
Вважає, що наказ про звільнення був прийнятий ще до надання відповіді на звернення працівника про продовження контракту, що свідчить про ігнорування позиції позивача та одностороннє вирішення питання роботодавцем без належного врахування волевиявлення іншої сторони контракту. Відповідач самостійно створив ситуацію, за якої позивач не міг виконати умову контракту щодо проходження перевірки, а потім використав це як підставу для непродовження контракту. Крім цього, звільнення під час тимчасової непрацездатності суперечить принципам трудового права та соціального захисту.
Ухвалою суду від 09.03.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач щодо задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначає, що відповідно до наказу Львівської митниці від 26.01.2024 року № 137-о «Про переведення працівників» з 01.02.2024 позивача призначено на посаду заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці шляхом укладання контракту про проходження державної служби. 
07.07.2025 між Львівською митницею в особі начальника Львівської митниці Андрія Кузніка, який діє на підставі Положення про Львівську митницю, затвердженого наказом Державної митної служби України від 29.10.2020 № 489 «Про затвердження положень про територіальні органи Держмитслужби» з однієї сторони, та громадянином України, ОСОБА_1 , який продовжує проходження служби в митному органі на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці укладено Контракт №1242/2025 про проходження служби в митних органах (надалі контракт). Контракт про проходження державної служби від 07.07.2025 №1242/2025 був укладений відповідно до Порядку укладення контракту про проходження служби в митних органах, затвердженого постановою КМУ від 04.03.2025 року №238. Відповідно до пункту 24 контракту дія контракту припиняється, серед іншого, у разі закінчення строку, на який укладено цей контракт. Згідно з п. 28 контракту особа звільняється із займаної посади державної служби в митному органі в останній день строку дії цього контракту. Відповідно до пункту 29 цього контракту строк дії контракту з 07.07.2025 по 30.01.2026.
Наказом Львівської митниці від 28.01.2026 № 92-о (далі - Наказ № 92-о) припинено державну службу та звільнено 30.01.2026 ОСОБА_1 , заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів північний» Львівської митниці відповідно до ч. 1 ст. 85 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з закінченням строку, на який укладено контракт про проходження служби в митних органах від 07.07.2025 №1242/2025. Підставою слугували абзац 1 пункту 24 та пункт 28 контракту.
Відповідач вказує, що позивач проявив волевиявлення зі своєї сторони в частині укладення трудових правовідносин з Львівською митницею та самостійно вписував свої реквізити в контракт, тому підписуючи такий йому було відомо, на який строк укладено контракт.
Також повідомляє, що частиною 1 статті 85 Закону № 889-VIII передбачено, що у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку. У разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту. Відповідно до пункту 24 контракту дія контракту припиняється, серед іншого, у разі закінчення строку, на який укладено цей контракт.
Повідомляє, що дія контракту про проходження державної служби за умови належного його виконання державним службовцем може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту. Аналіз вищевикладених положень законодавства, на думку відповідача, дає підстави для висновку, що суб`єкту призначення надано право на продовження дії контракту про проходження державної служби (п. 30 Контракту).
Зауважує, що ч. 2 п. 30 контракту чітко передбачено, що додаткова угода про продовження строку дії цього контракту повинна бути укладена сторонами не пізніше ніж за місяць до закінчення строку його дії, про що зазначає і сам представник позивача у позовній заяві. Позивач погодившись із умовами контракту, підписав його, а відповідно такому було відомо, у який строк повинна бути укладена додаткова угода до закінчення строку дії контракту. Враховуючи те, що звернення позивача до Львівської митниці щодо продовження строку, на який укладено контракт про проходження державної служби, було відсутнє у передбачений п.30 контракту строк, відповідач видав наказ про звільнення позивача, однозначно заявивши таким чином про своє волевиявлення припинити трудові відносини з позивачем, чим реалізував своє право (не продовжувати дію контракту). Таким чином, правові наслідки закінчення строку дії контракту передбачені п.2 ч.1 ст.85 Закону № 889-VIII, згідно якого у разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту. Також, п.2 ч.1 ст.83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).
Вважає, що спірний наказ прийнято правомірно, яким з позивачем припинено державну службу та звільнено із займаної посади.
Щодо зауваження представника позивача, що «наказ про звільнення був прийнятий ще до надання відповіді на звернення працівника про продовження контракту, що свідчить про ігнорування позиції Михайла Омеляновича та одностороннє вирішення питання роботодавцем без належного врахування волевиявлення іншої сторони контракту… хронологія подій свідчить про порушення порядку розгляду звернення позивача», відповідач вважає таке безпідставним, адже Львівською митницею було надано відповідь від 30.01.2026 №7.4-1/12-01/8.19/2280 на звернення позивача, у якій чітко роз`яснено, що продовжити контракт з позивачем не є можливим у зв`язку з тим, що додаткова угода про продовження строку дії цього контракту повинна бути укладена сторонами не пізніше ніж за місяць до закінчення строку його дії. В той же час позивач звернувся до Львівської митниці лише 26.01.2026 року, з порушенням передбаченого п. 30 контракту строку. Зважаючи на наведене, таке звернення позивача не могло мати жодного впливу на продовження трудових відносин. Більше того, відповідачем було надано відповідь на звернення позивача у передбачені законодавством строки, а тому без порушення прав позивача.
Щодо зауваження представника позивача, що «Саме видання наказу про ротацію до 31 січня 2026 року за умови закінчення дії контракту 30 січня 2026 року є однозначним свідченням того, що Львівська митниця мала намір продовжити контракт з позивачем і фактично виразила таку ініціативу у формі розпорядчого документа», відповідач вважає таке припущенням представника позивача, яке не підтверджено жодними доказами.
Щодо зауваження представника позивача, що «відповідач самостійно створив ситуацію, за якої позивач не міг виконати умову контракту щодо проходження перевірки (встановлення достатнього рівня митних компетенцій для займаної посади за результатами перевірки), а потім використав це як підставу для непродовження контракту», відповідач вважає таке безпідставним та необґрунтованим, адже непроходження позивачем перевірки митних компетенцій не слугувало підставою для непродовження контракту. В оскаржуваному наказі № 92-о «Про звільнення ОСОБА_1 » прямо зазначена підстава для його видання , а саме у зв`язку з закінченням строку, на який укладено контракт про проходження служби в митних органах від 07.07.2025 №1242/2025. Підставою слугували абзац 1 пункту 24 та пункт 28 контракту (дія контракту припиняється, серед іншого, у разі закінчення строку, на який укладено цей контракт; особа звільняється із займаної посади державної служби в митному органі в останній день строку дії цього контракту). Більше того, відповідач жодним чином не створював ситуацію для непроходження перевірки митних компетенцій позивачем, адже після отримання звернення позивача про перенесення дати перевірки, відповідач надав відповідь останньому, що у зв`язку з не проходженням перевірки рівня компетенцій у визначений час з причин перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності, така перевірка для позивача буде проведена в окремо визначені строки. Однак зазначене не було можливо реалізувати у зв`язку зі звільненням позивача. Те, що, як зазначає представник позивача, «до моменту звільнення така перевірка не була призначена», пояснюється тим, що з моменту отримання звернення позивача про перенесення дати перевірки управлінням по роботі з персоналом Львівської митниці до дати звільнення позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності.
Щодо зауваження представника позивача, що «у пункті 24 оскаржуваного контракту вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання особою умов цього контракту митний орган повідомляє їй про припинення цього контракту не пізніше ніж за сім календарних днів до такого припинення. Оскільки іншої причини як «невиконання або неналежного виконання особою умов цього контракту» для непродовження контракту ми не вбачаємо, то вважаємо що відповідач порушив таку вимогу», відповідач вказує, що дія контракту за умови належного його виконання особою та встановлення достатнього рівня митних компетенцій для займаної посади за результатами перевірки, передбаченої частиною першою статті 5703 Митного кодексу України, може бути продовжена за угодою на визначений ними строк, але не більше ніж на три роки, шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту (п. 30 контракту). Аналіз вищевикладених положень законодавства дає підстави для висновку, що суб`єкту призначення надано право на продовження дії контракту.
Звертає увагу, що позивач погодився із умовами контракту, усвідомлював підстави припинення контракту та йому був відомий строк, на який укладений контракт, про що свідчить проставлений ним власноруч підпис. Позивач погодившись із умовами контракту, підписавши його, у тому числі погодився з підвищеною відповідальністю (в порівнянні з іншими державними службовцями, які не працюють за контрактом).
Щодо зазначення представника позивача у позовній заяві, що «звільнення під час тимчасової непрацездатності суперечить принципам трудового права та соціального захисту», то положеннями ст.85 Закону України № 889-VIII не зазначено жодних додаткових умов, обмежень чи застережень при звільненні за закінченням строку дії контракту, як, для прикладу, абзацом другим ч.2 ст.87 цього ж Закону, згідно якого за державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності, відповідач зазначає, що статтею 87 Закону України «Про державну службу» також визначено перелік підстав припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення. При цьому, частиною п`ятою статті 87 Закону № 889 визначено, що наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки . Поряд з цим, згідно із ч.3 ст.40 КЗпП України, не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами 5 і 13 частини першої цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці (крім звільнення за пунктом 13 частини першої цієї статті). Вищезазначене свідчить про те, що гарантії захисту від звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці, поширюються на випадки коли звільнення відбувається з ініціативи суб`єкта призначення. Системний аналіз положень абзацу другого ч.2 ст.87 Закону України № 889-VIII та ч.3 ст.40 КЗпП України вказує на послідовність законодавця щодо надання гарантій при звільненні працівника в період його тимчасової непрацездатності виключно з ініціативи власника . Додатково слід зазначити, відсутність таких гарантій для працівника під час звільнення його за закінченням строкового трудового договору, як от контракту, є логічним та обґрунтовується погодженням сторонами при його укладенні дати його припинення, що має місце у спірних правовідносинах. Отже, позивача у даній справі звільнено не з ініціативи роботодавця, а саме у зв`язку з закінченням строку дії контракту про проходження державної служби. 
Зважаючи на наведене, відповідач вважає, що оскаржуваний наказ про звільнення є правомірним та виданий за наявності законних на те підстав. Просить відмовити в задоволенні позову.
Дослідивши наявні у справі докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини.
Наказом Львівської митниці від 26.01.2024 №137-о «Про переведення працівників» з 01.02.2024 ОСОБА_1 , начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці, переведено на посаду заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці, шляхом укладення контракту про продовження державної служби, з посадовим окладом згідно з штатним розписом митниці. Розірвано контракт про проходження державної служби від 24.01.2024 №34/2024, укладений з ОСОБА_1 на посаді начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці.
07.07.2025 між начальником Львівської митниці та позивачем, який продовжує проходження служби в митному органі на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці, було укладено контракт №1242/2025 про проходження служби в митних органах (далі - Контракт).
Відповідно до п. 29. Контракту строк дії цього контракту з 07.07.2025 по 30.01.2026. 
Наказом відповідача від 30.10.2025 №1599-о «Про ротацію посадових осіб Львівської митниці» здійснено з 31.10.2025 ротацію (тимчасове переміщення) між посадовими особами ОСОБА_2 , заступником начальника відділу митного оформлення №3 митного поста «Мостиська-залізничний» Львівської митниці та ОСОБА_1 , заступником начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці терміном на три місяці. Посадовим особам, які задіяні у ротації, наказано забезпечити виконання обов`язків за посадами, на які вони тимчасово переміщені.
26.01.2026 представник позивача звернувся до відповідача з проханням розглянути можливість продовжити дію контракту позивача №1242/2025 та на період тимчасової непрацездатності позивача укласти додаткову угоду до Контракту щодо його продовження.
Листом від 30.01.2026 №7.4-1/12-01/8.19/2280 відповідач повідомив представника позивача про те, що продовжити контракт від 07.07.2025 №1242/2025, укладений з ОСОБА_1 , не є можливим, оскільки відповідно до п. 30 вказаного контракту, дія цього контракту за умови належного виконання його особою та встановлення достатнього рівня митних компетенцій для займаної посади для займаної посади за результатами перевірки, передбаченої частиною першою статті 570-3 Митного кодексу України, може бути продовжена за угодою сторін на визначений ними строк, але не більш як на три роки, шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту. Додаткова угода про продовження строку дії цього контракту повинна бути укладена сторонами не пізніше ніж за місяць до закінчення строку його дії.
Наказом Львівської митниці від 28.01.2026 №92-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 83, ст. 85 Закону України «Про державну службу», п. 23 Порядку укладення контракту про проходження служби в митних органах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2025 №238, припинено державну службу та звільнено 30.01.2026 ОСОБА_1 , заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці, у зв`язку із закінченням строку, на який укладено контракт про проходження служби в митних органах від 07.07.2025 №1242/2025 та строку призначення на посаду державної служби. Підстава: абзац 1 п. 24 та п. 28 контракту про проходження служби в митних органах 07.07.2025 №1242/2025.
Листом відповідача від 30.01.2026 №7.4-1/12-01/10/2295 повідомлено позивача про припинення державної служби та звільнення із займаної посади наказом від 28.01.2026 №92-о.
Вважаючи протиправним оскаржуваний наказ відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 569 Митного кодексу України (далі – МК України) працівники митних органів, на яких покладено виконання завдань, зазначених у статті 544 цього Кодексу, здійснення організаційного, юридичного, кадрового, фінансового, матеріально-технічного забезпечення діяльності цих органів, є посадовими особами. Посадові особи митних органів є державними службовцями.
Згідно ч. 3 ст. 569 МК України відносини, що виникають у зв`язку з прийняттям на державну службу до митних органів, проходженням та припиненням державної служби в митних органах, визначаються законодавством про державну службу, крім особливостей, передбачених цим Кодексом..
Частиною п`ятою статті 570 МК України визначено, що з особами, які приймаються на службу до митних органів на посади державної служби категорій «Б» і «В», укладаються контракти про проходження служби в митних органах відповідно до цього Кодексу. Типова форма та порядок укладення контракту про проходження служби в митних органах затверджуються Кабінетом Міністрів України..
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2025 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст. 1 Закону № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII). 
Згідно ч. ч. 1-3 ст. 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 34 Закону № 889-VIII призначення на посаду державного службовця здійснюється безстроково, крім випадків, визначених цим та іншими законами України.
За правилами ч. 1 ст. 31-1 Закону № 889-VIII, з особою, яка призначається на посаду державної служби, може бути укладено контракт про проходження державної служби відповідно до пункту 3 частини другої статті 34 цього Закону в порядку, що затверджується Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Контракт про проходження державної служби укладається на строк до трьох років (ч. 8 ст. 31-1 Закону № 889-VIII).
Відповідно до ч. ч. 12, 13 статті 31-1 Закону № 889-VIII дія контракту про проходження державної служби припиняється: 1) у разі закінчення строку, на який укладено контракт; 2) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін; 3) за ініціативою суб`єкта призначення або керівника державної служби - у разі невиконання або неналежного виконання державним службовцем умов контракту; 4) у разі припинення державної служби з підстав, визначених частиною першою статті 83 цього Закону.
Дія контракту про проходження державної служби за умови належного його виконання державним службовцем може бути продовжена за угодою сторін на той самий або більший строк, але не більше ніж на три роки шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.
Пункт 2 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII передбачає, що державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону).
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 85 Закону № 889-VIII у разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту.
На виконання ч. 5 ст. 570 МК України, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2025 № 238 затверджено Порядок укладення контракту про проходження служби в митних органах (далі – Порядок №238), який визначає зміст, процедуру укладення, зміни та припинення (розірвання) контракту про проходження служби в митних органах (далі - контракт) як трудового договору, укладеного строком до трьох років між Держмитслужбою або її територіальним органом, та особою, яка приймається на службу до митного органу на посаду державної служби категорії «Б» або «В».
Відповідно до п. п. 4, 5 Порядку №238 учасниками процедури укладення контракту є: Голова Держмитслужби або керівник відповідного територіального органу Держмитслужби; особа, яка приймається на службу до митного органу (далі - особа); служба управління персоналом.
Сторонами контракту є митний орган в особі Голови Держмитслужби або керівника відповідного територіального органу Держмитслужби та особа. Контракти про проходження служби особою в апараті Держмитслужби укладаються Головою Держмитслужби, а в територіальних органах Держмитслужби - керівниками відповідних територіальних органів.
Контракт набирає чинності з дати, визначеної в акті про призначення на посаду як дата початку виконання посадових обов`язків (п. 14 Порядку №238). 
Згідно п. 15 Порядку №238 контракт укладається строком до трьох років. Дія контракту за умови належного його виконання особою та встановлення достатнього рівня митних компетенцій для займаної посади за результатами перевірки, передбаченої частиною першою статті 570-3 Митного кодексу України, може бути продовжена за угодою сторін на визначений ними строк, але не більш як на три роки, шляхом підписання сторонами відповідних змін до контракту.
Контракт укладається у письмовій формі у двох примірниках, які мають однакову юридичну силу, один з яких передається особі разом з копією акта про призначення на посаду, а другий зберігається в особовій справі державного службовця митного органу (п. 21 Порядку №238).
Відповідно до п. 23 Порядку №238 дія контракту припиняється у разі звільнення (переведення) особи з підстав, передбачених Митним кодексом України, Законом України «Про державну службу» та законодавством про працю в частині відносин, не врегульованих законодавством з питань державної служби.
З огляду на наведені норми, суд робить наступні висновки: з особою, яка призначається (переводиться) на посаду державної служби, може бути укладено контракт; істотною умовою контракту є його строк, який не може перевищувати трьох років; нижня межа строку контракту не передбачена.
Предметом спору у даній справі є питання законності наказу Львівської митниці від 28.01.2026 № 92-о про припинення державної служби та звільнення 30.01.2026 ОСОБА_1 , заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці, у зв`язку із закінченням строку, на який укладено контракт про проходження служби в митних органах від 07.07.2025 №1242/2025 та строку призначення на посаду державної служби.
Відповідно до абз. 1 п. 29 Контракту строк дії цього контракту з 07.07.2025 по 30.01.2026.
Відтак сторони при укладені цього контракту погодили строк його дії. Позивач самостійно укладав контракт та самостійно вписував свої реквізити в контракт, тому підписуючи контракт йому було відомо, на який строк такий укладено. Інших доказів, які б підтверджували зміну строків його дії сторонами не надано.
Спірним наказом припинено державну службу та звільнено позивача 30.01.2026 року - датою закінчення строку дії Контракту.
Правові наслідки закінчення строку дії контракту передбачені абз. 2 ч. 1 ст. 85 Закону № 889-VIII, згідно якого у разі призначення на посаду державної служби з укладанням контракту про проходження державної служби державний службовець звільняється з посади в останній день строку дії контракту. Також, п. 2 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону). 
Отже, у разі закінчення строку, на який укладено контракт, за відсутності підстав для його продовження, суб`єкт призначення або керівник державної служби зобов`язаний видати наказ про звільнення державного службовця, який призначений на посаду за укладеним контрактом.
Водночас суд зауважує, що оскаржуваним наказом позивача було звільнено з посади в період його тимчасової непрацездатності.
Згідно матеріалів справи, позивач в період з 27.01.2026 по 06.02.2026, з 07.02.2026 по 16.02.2026 та з 17.02.2026 по 18.02.2026, перебував у стані тимчасової непрацездатності, що підтверджується витягами з Електронного реєстру листів непрацездатності.
Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 КЗпП.
Конституційний Суд України зазначив, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів. Положеннями частини третьої статті 40 КЗпП закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій.
Конституційний Суд України зробив висновок, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України.
Отже, пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у ч. 3 ст. 40 КЗпП України, є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як-то порушення умов трудового договору, закінчення строку трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а не про відсутність законних підстав для звільнення.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 13.10.2021 у справі № 1.380.2019.004407.
Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 у справі № 205/4196/18 зробила правовий висновок про те, що в разі порушення гарантії, встановленої частиною третьою статті 40 КЗпП України, негативні наслідки необхідно усувати шляхом зміни дати звільнення позивача, визначивши датою припинення трудових відносин перший день після закінчення періоду тимчасової непрацездатності (відпустки).
Відтак, ураховуючи те, що спірний наказ Львівської митниці про звільнення позивача є правомірним, однак ним було звільнено ОСОБА_1 з 30.01.2026, тобто у період його тимчасової непрацездатності, порушення прав позивача може бути усунено судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності – 19 лютого 2026 року.
Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 29.04.2026 у справі №380/22484/24.
Отже, доводи відповідача про те, що положення статті 85 Закону «Про державну службу» не містять застережень щодо неможливості звільнення державного службовця в зв`язку з закінченням строку дії контракту про проходження державної служби, у випадку перебування державного службовця в стані тимчасової непрацездатності чи у відпустці – є безпідставними.
Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 235 КЗпП України оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.
Системний аналіз і тлумачення приписів статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.
Водночас пряма заборона на звільнення у період тимчасової непрацездатності, закріплена у ч. 3 ст. 40 КЗпП України, є самостійною гарантією, яку не варто ототожнювати з підставами звільнення. Іншими словами, звільнення працівника у період тимчасової непрацездатності, за наявності на те законних підстав для звільнення (як-то порушення умов трудового договору, закінчення строку трудового договору тощо), свідчить про порушення гарантії, передбаченої ч. 3 ст. 40 КЗпП України, а не про відсутність законних підстав для звільнення.
Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені договором.
Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується із певними діяннями роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню.
Отже, оплата вимушеного прогулу в установлених указаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, унаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.02.2021 у справі № 752/1880/19, у якій зроблено висновки про те, що у випадках зміни дати звільнення відсутній склад трудового майнового правопорушення, тобто підстава і умови матеріальної відповідальності роботодавця. Причинами того, що працівник не виконував свої трудові обов`язки і не отримував заробітну плату, є тимчасова непрацездатність, а не винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Зміна дати звільнення не є вимушеним прогулом, за який працівникові виплачується середній заробіток, розмір якого обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.
У разі зміни дати звільнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу не виплачується, а працівникові за його заявою чи за позовом до суду за період тимчасової непрацездатності виплачується допомога з тимчасової непрацездатності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 16.12.2020 у справах № 461/7292/17, № 761/36220/17 та від 08.09.2021 у справі № 265/5327/20.
З огляду на викладене, позовні вимоги про стягнення із Львівської митниці середнього заробітку за час вимушеного прогулу – задоволенню не підлягають.
Інші доводи сторін не змінюють висновків суду. 
Згідно із вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд робить висновок про наявність підстав для задоволення позову частково.
Відповідно до вимог ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 242-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ухвалив:
1. Позов задовольнити частково.
2. Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу митного оформлення №4 митного поста «Львів-північний» Львівської митниці, відповідно до пункту 2 частини першої статті 83, статті 85 Закону України «Про державну службу», пункту 23 Порядку укладення контракту про проходження служби в митних органах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2025 №238, з 30 січня 2026 року на 19 лютого 2026 року.
3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст судового рішення складено 17.07.2026 року.

Суддя	Костецький Назар Володимирович