| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 755/15071/25 Суддя (судді) першої інстанції: Гончарук В.П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Ганечко О.М.,
суддів Кузьменка В.В.,
Василенка Я.М.,
за участі секретаря судового засідання Вдовенко Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про:
визнання протиправним та скасування рішення від 17.07.2025 про примусове видворення ОСОБА_1 з України;
зобов`язання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області провести перевірку інформації про ОСОБА_1 через бази даних для встановлення його особи.
Позивач вважає, що вказане рішення підлягає скасуванню, оскільки міграційним органом не було враховано обставин, які унеможливлюють примусове видворення позивача та наявність сталих соціальних зв`язків в Україні. Рішення про примусове видворення не враховує ризик для життя та безпеки у рф, що суперечить ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 3 Конвенції про захист прав людини.
Ухвалою суду адміністративний позов було залишено без розгляду.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2025 ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 15.09.2025 було скасовано та справу було направлено до Дніпровського районного суду м. Києва для продовження розгляду.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю, при цьому, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2026 та від 30.07.2026 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2026 року, відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У судовому засіданні позивач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали, просили їх задовольнити.
Представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час судового засідання.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.
Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є громадянином рф, що підтверджується копією дозволу на застосування праці іноземців та осіб без громадянства, виданого 29.03.201, який був дійсний до 29.03.2021, а також копіями судових рішень, що містяться в матеріалах справи, та довідкою про особу.
19 березня 2014 р. Вінницьким окружним адміністративним судом за позовом ОСОБА_1 було скасовано рішення від 11.01.2014 завідувача Тиврівського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Вінницькій обл. Байзан Н.В., затверджене заступником начальника управління Державної міграційної служьи України у Вінницькій обл. Кушніром В.М про примусове повернення громадянина рф ОСОБА_1 в частині заборони подальшого в`їзду на територію України громадянина рф ОСОБА_1 .
18 квітня 2019 р. було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянина рф ОСОБА_1 , що було прийнято головним спеціалістом відділу запобігання міграції, реадмісії та видворення УДМС України у Вінницькій обл. М.В. Чернюк, та яке було затверджено заступником начальника Управління ДМС України у Вінницькій області.
Позивачем вказане рішення виконано не було та в судовому порядку вказане рішення не оскаржувалося.
Також, 15.04.2019 відносно позивача було складено адміністративний протокол за вчинення правопорушення передбаченого статтею 203 ч.1 КУпАП.
17.07.2025 стосовно позивача було прийнято рішення про поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Крім того, 17.07.2025 р. стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення з України іноземця або особи без громадянства.
Зі змісту вказаного рішення убачається, що 17.07.2025 співробітниками ГУ «Д» ДЗНД СБУ виявлено громадянина рф ОСОБА_1 , який перебував на території України з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Наведене стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що стороною позивача не надано доказів того, що позивач - громадянин рф здійснював дії, спрямовані на легалізацію свого перебування в Україні, та як убачається з матеріалів справи, що протягом довготривалого періоду часу свідомо порушував міграційне законодавство України та не надав докази в чому саме полягає протиправність дій відповідача. Наведене свідчить про порушення позивачем Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Апелянт наголошує на тому, що:
- перебування без документів після квітня 2019 року зумовлене об`єктивними обставинами непереборної сили, а саме: викраденням у травні 2019 року особистих речей разом із закордонним паспортом, про що позивач невідкладно повідомив органи поліції у Вінницькій області, подавши відповідну заяву про кримінальне правопорушення; запровадження режим карантину в Україні з березня 2020 року, внаслідок чого, посольство рф в Україні не працювала, а процес поновлення позивачу паспорту затягувався; з 24.02.2022 року внаслідок повномасштабної війни рф на Україну посольство рф в Україні припинило свою діяльність;
- позивач наголошував на існуванні реальної загрози його життю та безпеці у разі примусового видворення до російської федерації через об`єктивний ризик примусової мобілізації для участі у війні проти України, а також через загрозу переслідувань за етнічним походженням, що було залишено поза увагою суду першої інстанції;
- ухвалою судді Гончарука В.П. від 29.04.2026 р. відвід було визнано необґрунтованим, а матеріали передано на авторозподіл іншому судді згідно з ч. 4 ст. 40 КАС України. Ухвалою судді Галагана В.І. від 30 квітня 2026 року у задоволенні заяви про відвід було відмовлено. Проте, аналіз мотивувальної частини цієї ухвали свідчить, що суддя Галаган В.І. розглядав «заяву про відвід, подану представником позивача Воронцовою О.В. в межах розгляду справи за адміністративним позовом заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по цивільній справі». Таким чином, суддя Галаган В.І. виніс ухвалу про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Гончарука за результати розгляду заяви про відвід абсолютно іншого судового провадження (цивільного процесу щодо нововиявлених обставин), не досліджував реальних підстав заяви про відвід в адміністративній справі № 755/15071/25 та не надав їм жодної правової оцінки. Оскільки заява про відвід головуючого судді Гончарука В.П. не була розглянута у встановленому законом порядку, подальший розгляд справи цим головуючим є розглядом неповноважним складом суду;
- суд першої інстанції проігнорував клопотання позивача і пояснення адвоката Мусаєва М.Г. в порядку абз. 2 ч. 2 ст. 59 КАС України про посвідчення довіреності ОСОБА_1 на ім`я представника Гасера Халдуна Валідовича на введення справи, що розглядається в суді. Суд мав постановити ухвалу про посвідчення довіреності безпосередньо в засіданні через ВКЗ, а не зажадати від представника свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю і ордер;
- судом першої інстанції було порушено спеціальні строки розгляду справи;
- держава раніше вже ідентифікувала позивача, і міграційний орган мав усі технічні можливості встановити ці дані через ЄІАС УМП, але проявив протиправну бездіяльність;
- суд першої інстанції залишив поза увагою та не вирішив клопотання представника позивача, адвоката Воронцової О.В. від 15.09.2025 про витребування доказів з відповідача, а саме, ініціювати судом перевірку баз даних ДМС, шляхом зобов`язання відповідача надати інформацію про ОСОБА_1 .
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI).
Засади правового статусу іноземців та осіб без громадянства визначено в статті 3 Закону № 3773-VI, відповідно до якої, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.
Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
За визначенням пункту 7 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Згідно пункту 14 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Відповідно до частини 1 статті 23 Закону № 3773-VI, нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
За приписами ч.ч. 2-3 ст. 25 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.
У силу вимог частини 1 статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство України з прикордонних питань про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
У відповідності до частини 1 статті 30 Закону № 3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
З огляду на наведене, а також враховуючи те, що стороною позивача не надано доказів того, що позивач здійснював дії, спрямовані на легалізацію свого перебування в Україні, та як убачається з матеріалів справи, що протягом довготривалого періоду часу свідомо порушував міграційне законодавство України та не надав докази в чому саме полягає протиправність дій відповідача, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції мав підстави для висновку про порушення позивачем Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Щодо доводів апелянта про те, що ухвала суду про відмову у відводі судді Гончарука В.П. містить технічну помилку (описку), оскільки суддя помилково зазначив у тексті дані з іншого провадження (про цивільний процес та представника), тому апелянт вважає, що заяву не було розглянуто по суті, колегія суддів зауважує, що наявність описки в мотивувальній частині ухвали про відвід не є тотожним з розглядом справи неповноважним складом суду. При цьому, відвід було передано на авторозподіл та розглянуто іншим суддею (Галаганом В.І.), відповідно до вимог ст. 40 КАС України. Згідно з процесуальним законодавством, технічні помилки чи описки в судових рішеннях виправляються судом, який їх допустив, саме шляхом внесення виправлень за власною ініціативою або за заявою учасника, і вони не є підставою для скасування судового рішення по суті.Сам факт незгоди сторони з висновками судді щодо відсутності підстав для відводу, не свідчить про упередженість суду чи неповноважність складу суду.
Стосовно доводів апелянта про те, що дана справа розглядалася за правилами спрощеного провадження, тому представником міг бути будь-який громадянин без статусу адвоката (згідно з ч. 2 ст. 57 КАС України), а суд незаконно вимагав ордер та свідоцтво, колегія суддів звертає увагу на те, що Гасер Х.В. діяв, як директор ТОВ «АКЦ «АБУКАТО» на підставі договору про надання правничої допомоги. Юридична особа («АБУКАТО») надає саме професійну правничу допомогу, яка за Конституцією України та КАС України здійснюється адвокатами. Якщо договір укладено з компанією, то особа, яка представляє її інтереси в суді, як адвокат, повинна підтвердити право на заняття адвокатською діяльністю або наявність належно оформленого процесуального документа (ордера/довіреності від клієнта). Водночас, проект довіреності в системі «Електронний суд» та усні заяви під час відеоконференції, не є належно оформленим та посвідченим документом на момент судового засідання. При цьому, суд не зобов`язаний самостійно посвідчувати довіреності замість нотаріуса чи адміністрації установи (ПТПІ), де утримується особа.
Щодо посилань на тривалий розгляд справи судом першої інстанції, згідно норм ч. 1 ст. 288 КАС України, слід звернути увагу на те, що порушення судом строків розгляду справи, встановлених процесуальним законом, не є самостійною підставою для скасування рішення по суті, при цьому, що тривалий розгляд справи часто обумовлений об`єктивними чинниками, зокрема, надмірною завантаженістю суддів, організацією відеоконференцзв`язку з Волинським ПТПІ, надходженням матеріалів справи після скасування ухвали апеляційним судом тощо.
Також, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів зауважує, що повномасштабна агресія/війна триває з лютого 2022 року. За цей час позивач мав можливість звернутися до ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо дійсно вважав, що в рф йому загрожує небезпека. Проте, останній він звернувся до суду з позовом лише у серпні 2025 року. Також, наявність дозволу на працевлаштування від 2018 року, не дає права на безстрокове нелегальне перебування в країні після закінчення строку його дії.
Позивач просив витребувати інформацію з баз даних ДМС зокрема, про перевірку особи, проте наявність чи відсутність таких записів у інформаційних базах даних/реєстрах, не спростовує факт нелегального перебування ОСОБА_1 на території України станом на 2025 рік. Навіть якщо ДМС раніше вносила дані про позивача, вказане не легалізує його статус після втрати паспорта у 2019 році та подальшого проживання без документів. 
Слід наголосити на тому, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та, уникаючи при цьому, зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.
Також, колегією суддів враховується й те, що апелянтом не надано суду будь-яких доказів на підтвердження порушення права відповідача на сімейне життя та наявність у нього сімейних зв`язків на території України, адже такі докази не підтверджені документально. Як пояснив в судовому засіданні апелянт, його сім`я дружина та діти добровільно виїхали з України та проживають наразі в Дагестані. Крім того, представник позивача у судовому засіданні посилався на обставини та докази, проте їх документального підтвердження суду не надав. 
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. 
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 289, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2026 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко 

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко