Справа № 165/469/26  Провадження №11-кп/802/383/26 	Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1 	
  	Доповідач :                 ОСОБА_2 	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 року          місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді – ОСОБА_2 ,
суддів –  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 , 
за участю секретаря – ОСОБА_5 ,
прокурора – ОСОБА_6 ,
обвинуваченого – ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції),
захисника обвинуваченого – ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 23 лютого 2026 року, щодо ОСОБА_7 ,
ВСТАНОВИВ:
Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Нововолинськ, Волинської області, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, з професійно-технічною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, а саме:
- вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 06 грудня 2018 року за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ст. 69, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки без конфіскації майна;
- вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 02 листопада 2023 року за ч. 2 ст. 307, ст. 69, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці з конфіскацією майна, звільнений по відбуттю строку покарання 05.06.2025;
- вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 14 січня 2026 року за ч. 1 ст. 357 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк один рік дев`ять місяців, засуджено:
- за ст. 395 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень.
На підставі статті 71 КК України за сукупністю вироків до покарання призначеного за даним вироком повністю приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 14 січня 2026 року та призначено ОСОБА_7 покарання у виді пробаційного нагляду на строк один рік дев`ять місяців та покарання у виді штрафу в розмірі 1700грн., покарання у виді штрафу ухвалено виконувати самостійно.
Речові докази – документи та СД-диски, які зберігаються в матеріалах кримінального провадження – залишено зберігатися в матеріалах кримінального провадження.
Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 червня 2026 року було встановлено адміністративний нагляд строком на 1 (один) рік із застосуванням обмежень, а саме: заборона виходити з будинку за місцем проживання з 22 години до 06 години наступного дня; заборона відвідувати кафе, бари, ресторани та місця продажу спиртних напоїв на розлив; заборона виїжджати за межі м. Нововолинськ, Волинської області без дозволу органів національної поліції; з`являтися для реєстрації в Нововолинський відділ поліції ГУНП у Волинській області два рази на місяць. 
ОСОБА_7 будучи ознайомлений з ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 червня 2025 року про встановлення обмежень у виді заборони виїзду за межі міста Нововолинськ, в період часу з 11 січня 2026 року по 14 січня 2026 року, усвідомлюючи протиправність своїх дій, без дозволу працівників відділення поліції №1 (м. Нововолинськ) Володимирського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області, самовільно, без поважних на це причин, з метою ухилення від адміністративного нагляду, покинув обране ним місце проживання, а саме: АДРЕСА_1 та виїхав за межі міста Нововолинськ, а саме у село Грибовиця, Володимирського району, Волинської області, чим порушив ст. 10 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими із місць позбавлення волі».
Не погоджуючись із таким вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що за відсутності належних підстав та достатнього обґрунтування, місцевий суд при засуджені ОСОБА_7 призначив йому покарання мінімального виду, яке передбачене санкцією інкримінованої статті, у виді штрафу.
Звертає увагу, що приймаючи рішення про призначення мінімального виду покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн., місцевий суд належним чином не врахував, що обвинувачений неодноразово засуджувався з 2018 року за вчинення умисних тяжких злочинів до реального покарання у виді обмеження та позбавлення волі. Вказані судимості не зняті та не погашені до цього часу.
Таким чином, сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_7 тривалий час займається протиправною злочинною діяльністю, неодноразово судимий за вчинення тяжких злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних речовин та отримав дохід від таких злочинів. Незважаючи на відбування покарання у місцях несвободи, ОСОБА_7 вперто не бажає стати на шлях виправлення, що свідчить на думку сторони обвинувачення про його підвищену небезпечність для суспільства, стійку злочинну спрямованість способу життя і дій, а також очевидне небажання виправитись. Обвинувачений схильний до скоєння нових кримінальних правопорушень, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що перевиховання, виправлення обвинуваченого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе за умови призначення мінімального покарання у виді штрафу.
На думку прокурора для досягнення мети покарання, яка передбачена ч.2 ст. 50 КК України, для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також запобігання вчинення подібних кримінальних правопорушень обвинуваченим у даному випадку можливе лише у разі призначення ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі.
Разом з тим, зазначає, що призначивши ОСОБА_7 за ст. 395 КК України покарання у виді пробаційного нагляду, місцевий суд безпідставно не поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 59-1 КК України, як невід`ємну складову цього покарання, що є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме – незастосування закону, який підлягає застосуванню.
Крім того, вважає, що суд першої інстанції в порушення п.2 ч.4 ст. 374 КПК України безпідставно не визначив ОСОБА_7 початок строку відбування покарання за даним вироком.
Окрім того, звертає увагу, що в оскаржуваному судовому рішенні констатовано, що ОСОБА_7 ухилився від адміністративного нагляду, встановленого ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 червня 2026 року, що є безпідставним, оскільки вказана дата ще не настала, а тому вищевказане не дає можливості однозначно та достовірно стверджувати про законність установлення адміністративного нагляду та наявність підстав для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ст. 395 КК України.
Разом з тим, посилається на те, що засудивши ОСОБА_7 за ст. 395 КК України до покарання у виді штрафу, місцевий суд на підставі ст. 71 КК України повністю приєднав невідбуту частину покарання за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 14.01.2026 року у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 9 місяців та штрафу в розмір 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 грн. Покарання у виді штрафу ухвалено виконувати самостійно.
Проте, як вбачається з довідки Володимирського районного відділу №2 філії ДУ “Центр пробації» у Волинській області, ОСОБА_7 поставлений на облік 23.02.2026 року на облік органом пробації і саме з цього дня обчислюється строк його покарання у виді пробаційного нагляду, призначеного вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 14.01.2026 року. Таким чином, на думку сторони обвинувачення на час ухвалення оскаржуваного вироку від 23.02.2026 року ОСОБА_7 розпочав відбувати попереднє покарання у виді пробаційного нагляду, тому рішення суду про приєднання повністю невідбутого покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого особі неправильно призначене покарання.
З огляду на вищевикладене просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким  ОСОБА_7  визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 395 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 14.01.2026 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 4 місяці.
Початок строку відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_7 рахувати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.
У мотивувальній частині вироку при викладенні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення вказати про визнання доведеним, що ОСОБА_7 ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 червня 2025 року встановлено адміністративний нагляд строком на 1 рік із застосуванням обмежень, а саме: заборона виходити з будинку за місцем проживання з 22 години до 06 години наступного дня; заборона відвідувати кафе, бари, ресторани та місця продажу спиртних напоїв на розлив; заборона виїжджати за межі м. Нововолинськ, Волинської області без дозволу органів національної поліції; з`являтися для реєстрації в Нововолинський відділ поліції ГУНП у Волинській області два рази на місяць. 
ОСОБА_7 будучи ознайомлений з ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 червня 2025 року про встановлення обмежень у виді заборони виїзду за межі міста Нововолинськ, в період часу з 11 січня 2026 року по 14 січня 2026 року, усвідомлюючи протиправність своїх дій, без дозволу працівників відділення поліції №1 (м. Нововолинськ) Володимирського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області, самовільно, без поважних на це причин, з метою ухилення від адміністративного нагляду, покинув обране ним місце проживання, а саме: АДРЕСА_1 та виїхав за межі міста Нововолинськ, а саме у село Грибовиця, Володимирського району, Волинської області, чим порушив ст. 10 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими із місць позбавлення волі».
В решті оскаржуваний вирок щодо нього залишити без зміни.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка апеляційну скаргу підтримала, та просила її задовольнити з підстав викладених у ній, обвинуваченого та його захисника, які кожен зокрема апеляційну скаргу сторони обвинувачення заперечили, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Так, дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 395 КК України кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, колегія суддів на підставі ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.
Відповідно до ч. 2 ст. 382 КПК України, вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.
На думку колегії суддів, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані належним чином.
Як убачається з наданих матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 було розглянуто у спрощеному порядку, без проведення судового розгляду і виклику учасників кримінального провадження у відповідності до вимог статей 381-382 КПК України.
Так, у супровідному листі викладено клопотання прокурора про розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні (а.с.1).
Як вбачається із заяви обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 від 17 лютого 2026 року, що знаходиться у матеріалах кримінального провадження, обвинувачений згідний з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні, беззаперечно визнає свою винуватість у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 395 КК України, згідний зі встановленими в результаті досудового розслідування обставинами (а.с.11).
Також, у вказаній заяві обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що йому роз`яснено зміст встановлених досудовим розслідуванням обставин, а також про його обізнаність у тому, що у разі надання згоди на розгляд обвинувального акта у спрощеному порядку він буде позбавлений права оскаржувати вирок в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Крім того, у вищевказаній заяві обвинувачений ОСОБА_7 вказав, що його згода на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні без його участі є добровільною.
Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.
Відповідно до статей 50 та 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Санкція ст.395 КК України передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до двох років.
З врахуванням положень ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ст.395 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 відноситься до категорії кримінальних проступків.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції при обранні обвинуваченому міри покарання враховано як тяжкість вчиненого кримінального правопорушення (проступку), так і дані про особу обвинуваченого у взаємозв`язку з іншими матеріалами провадження.
Обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 місцевим судом визнано - щире каяття, а обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.
Правильність висновків суду першої інстанції про наявність наведених обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, і відомостей про особу обвинуваченого, прокурор в апеляційній скарзі не заперечує.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень, оскільки прокурором не доведено підстав вважати таке покарання явно несправедливим і необхідність призначення обвинуваченому за ст. 395 КК України ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, самі по собі незняті та непогашені судимості за минулі злочини не можуть бути єдиною та абсолютною підставою для обрання виключно найсуворішого виду покарання (обмеження волі) за формальний адміністративний проступок, оскільки кримінально-правові наслідки минулих судимостей не повинні нівелювати принцип пропорційності покарання за нове, менш суспільно небезпечне діяння.
На переконання колегії суддів апеляційної інстанції, призначене оскарженим вироком покарання за ст. 395 КК України є справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги сторони обвинувачення, колегія суддів встановила неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ст. 395 КК України та застосовуючи правила ст. 71 КК України шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 14 січня 2026 року, місцевий суд остаточно визначив покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 9 місяців та штрафу в розмірі 1700 гривень. Покарання у виді штрафу ухвалено виконувати самостійно.
Разом з тим, суд першої інстанції, ухваливши рішення про призначення остаточного на підставі ст. 71 КК України покарання у виді пробаційного нагляду, взагалі не поклав на засудженого ОСОБА_7 жодного з обов`язків, передбачених ст. 59-1 КК України.
Відповідно до імперативних вимог ч. 2 ст. 59-1 КК України, при призначенні покарання у виді пробаційного нагляду суд зобов`язаний покласти на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Крім того, за наявності підстав суд може покласти на засудженого й інші (додаткові) обов`язки, визначені частиною 3 цієї ж статті.
Призначення покарання у виді пробаційного нагляду без визначення встановлених законом обов`язків є суттєвим порушенням матеріального права. Пробаційний нагляд за своєю правовою природою полягає в обмеженні прав і свобод засудженого із застосуванням наглядових та соціально-виховних заходів. Відсутність покладених обов`язків унеможливлює виконання вироку органами пробації, позбавляє покарання його карального та виховного елементів, а також суперечить меті покарання — виправленню засудженого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України).
За таких обставин, вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України не можна вважати законним та обґрунтованим, тому він підлягає скасуванню в частині призначення покарання з ухваленням нового вироку шляхом покладення на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ч.ч. 2,3 ст. 59-1 КК України.
Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення про те, що в порушення п.2 ч.4 ст. 374 КПК України, суд першої інстанції не визначив ОСОБА_7 початок строку відбування покарання у виді пробаційного нагляду, з огляду на таке.
Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині обвинувального вироку обов`язково зазначаються рішення про призначення покарання та, у разі підлягання покаранню, — початок строку відбування покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання за ст. 395 КК України та застосовуючи правила ст. 71 КК України шляхом повного приєднання невідбутої частини покарання за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 14 січня 2026 року, місцевий суд остаточно визначив покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 9 місяців, проте належним чином не врахував особливості порядку виконання та обчислення строків для даного виду покарання.
Матеріально-правове регулювання цього питання визначено у ч. 1 ст. 49-2 Кримінально-виконавчого кодексу України, відповідно до якої строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та тексту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_7 винуватим та призначивши йому на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання у виді пробаційного нагляду, у резолютивній частині вироку взагалі не визначив порядок обчислення початку строку відбування цього покарання. Таке упущення місцевого суду є чітким порушенням процесуальних норм, регламентованих п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, що призводить до невизначеності під час звернення вироку до виконання.
Що стосується доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення про те, що на час ухвалення оскаржуваного вироку від 23.02.2026 року ОСОБА_7 розпочав відбувати попереднє покарання у виді пробаційного нагляду, тому рішення місцевого суду про приєднання повністю невідбутого покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, є необґрунтованими, оскільки на момент ухвалення нового вироку засуджений фактично не відбув жодного дня покарання у виді пробаційного нагляду, а отже, місцевий суд правильно приєднав його невідбуту частину повністю, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 49-2 Кримінально-виконавчого кодексу України, строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановлення засудженого на облік органом пробації.
В поданій апеляційній скарзі сторона обвинувачення звертає увагу, що згідно з довідкою Володимирського районного відділу №2 філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області, ОСОБА_7 був поставлений на облік 23.02.2026 року. Отже, саме цей день є офіційною датою початку відліку строку покарання.
Новий оскаржуваний вирок ухвалено місцевим судом 23.02.2026 року — тобто в той самий день, коли засудженого було поставлено на облік.
Оскільки станом на 23.02.2026 року відбутий строк становить 0 днів, уся тривалість покарання за попереднім вироком (1 рік 9 місяців пробаційного нагляду та штраф 1 700 грн) залишилася невідбутою.
Згідно до ч.1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Оскільки невідбута частина покарання дорівнює його повному початковому розміру:
Пробаційний нагляд: невідбуто 1 рік 9 місяців.
Штраф: невідбуто 100 неоподатковуваних мінімумів (1 700 грн).
Місцевий суд мав повне законне право приєднати цю невідбуту частину повністю, адже вона фізично та юридично не зменшилася ні на один день. Твердження обвинувачення про те, що засуджений «розпочав відбувати» покарання, не спростовує того факту, що кількість відбутих днів дорівнює нулю. КК України оперує поняттям «невідбута частина покарання», а не фактом реєстрації особи у кримінально-виконавчій інспекції.
Разом з тим, місцевий суд правильно застосував вимоги ст. 72 КК України. Покарання у виді штрафу та пробаційного нагляду належать до різних видів покарань, які не підлягають взаємному зарахуванню чи складанню за принципом пропорційності. Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України, при сукупності вироків штраф виконується самостійно, що й було відображено у судовому рішенні.
Рішення місцевого суду від 23.02.2026 року про повне приєднання невідбутого покарання за вироком від 14.01.2026 року є абсолютно правильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність (ст. 71 КК України), оскільки на момент винесення нового вироку фактичний строк відбутого покарання становив 0 днів, і весь обсяг попереднього покарання залишався невідбутим.
Разом з тим, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо незаконності встановлення адміністративного нагляду через зазначення в тексті оскаржуваного рішення дати ухвали Володимирецького районного суду — "04 червня 2026 року" — з огляду на таке.
Зазначення в судовому рішенні року як "2026" замість "2025" є очевидною технічною опискою (одруком).
Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що адміністративний нагляд щодо ОСОБА_7 встановлено ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 04 червня 2025 року.
Вказана механічна помилка у написанні однієї цифри року не спотворює змісту встановлених судом обставин.
Описка не спростовує факт існування самого судового рішення, яке набрало законної сили.
Обов`язки адміністративного нагляду виникли у ОСОБА_7 на підставі реального та чинного рішення суду від 2025 року.
Факт ухилення від нагляду належним чином зафіксовано, що повністю підтверджує наявність складу злочину за ст. 395 КК України.
Очевидні правописні чи технічні помилки в судовому рішенні можуть бути усунені в порядку статті 379 КПК України.
Така помилка не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК України.
Вона не може слугувати самостійною підставою для скасування або зміни законного та обґрунтованого судового рішення.
Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 23 лютого 2026 року — скасуванню в частині незастосування ст. 59-1 КК України.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 418, 420, ч.15 ст.615 КПК України, Волинський апеляційний суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора – задовольнити частково.
Вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 23 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 в частині незастосування ст. 59-1 КК України - скасувати.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким: на підставі ч.ч.2,3 ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;  повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;  не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Строк відбування покарання у виді пробаційного нагляду обчислювати ОСОБА_7 з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.
В іншій частині вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 23 лютого 2026 року, - залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення його апеляційним судом.
Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий 

Судді