Справа № 445/832/26 Головуючий у 1 інстанції: Сивак В.М. 
Провадження № 33/811/1299/26 Доповідач: Маліновська О. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2026 року суддя Львівського апеляційного суду Маліновська О.В. з участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , його представника - адвоката Галушки Василя Васильовича, розглянувши апеляційну скаргу представника – адвоката Галушки В.В. на постанову Золочівського районного суду Львівської області від 19 травня 2026 року, 

встановив:
постановою Золочівського районного суду Львівської області від 19 травня 2026 року визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 грн. з позбавленням його права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн. 
Відповідно до оскаржуваної постанови, ОСОБА_1 , 22.02.2026, о 17 год. 15 хв., у м. Глиняни, по вул. Розворянська, 5 Львівського району Львівської області, керував автомобілем Ford Focus, н.з. НОМЕР_1 з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода, порушення мови. Від проходження медичного огляду на стан сп`яніння, у встановленому законодавством порядку, відмовився. Таким чином ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.5 ПДР, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
На зазначену постанову представник ОСОБА_1 – адвокат Галушка В.В. подав апеляційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. Просить поновити строк на апеляційне оскарження постанови Золочівського районного суду Львівської області від 19 травня 2026 року; скасувати таку постанову та закрити провадження у справі. Вважає постанову необґрунтованою, невмотивованою
В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження покликається на те, що ОСОБА_1 не знав про судове засідання, оскільки його не було повідомлено повісткою, і про існування постанови від 19.05.2026 також довідався від родичів, оскільки 22.02.2026 ОСОБА_1 було мобілізовано та на даний час він перебуває на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 . У зв`язку з вищенаведеним копію постанови від 19.05.2026 не отримував, бо його немає за місце проживання з 22.02.2026. 
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що судом першої інстанції було порушено вимоги п.2 ст.6 Конвенції від 04.11.1950, ч1 ст.62 Конституції України та іншого законодавства, оскільки, на думку апелянта, суду слід було врахувати, що відповідне правопорушення за ч.1 ст. 130 КУпАП підпадає під визначення «кримінального обвинувачення», позаяк позбавлення права на управління транспортним засобом розглядається ЄСПЛ як кримінально-правовою санкцією. Зазначене суд першої інстанції залишив поза увагою.
Апелянт зазначає, що на диску долученому до справи є один файл, який немає відношення до даної події. Відтак проведення огляду ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння здійснено протиправно, без застосування технічних засобів відеозапису та без присутності свідків, а тому такі дії є недійсними в якості доказу правопорушення.
Крім того суд першої інстанції не звернув увагу, що протокол складено 04.03.2026 і в ньому зазначено про відмову від проходження огляду на стан сп`яніння. У справі не зазначено про будь-яку причину нескладення протоколу 22.02.2026, оскільки в рапорті від 04.03.2026 капітан поліції ОСОБА_2 чітко вказує прізвище водія ОСОБА_1 та зазначає, що було виявлено автомобіль, який застряг в болоті (а.с.8). За таких обставин протокол серії ЕПР1 № 605947 не може вважатися належним та допустимим доказом. Крім того акт огляду особи на стан сп`яніння не був складений поліцейським в присутності ОСОБА_1 та йому не вручалась друга копія, а також не роз`яснювались будь-які права при оформлені протоколу 04.03.2026, бо такого ще 22.02.2026 було мобілізовано. 
Заслухавши думку особи, що притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_1 , адвоката Галушки В.В. на підтримку апеляційних вимог, дослідивши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Поважність причин пропуску скаржником строку на подачу апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому цей строк необхідно поновити.
Згідно вимог ст. ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП, суд повинен повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дати належну оцінку зібраним доказам. Зокрема, суд повинен з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи є винною особа в його вчиненні.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції дотримався всіх вказаних вимог закону, оскільки встановив обставини, які мають значення для об`єктивного та всебічного розгляду справи.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваної постанови, апелянтом в його апеляційній скарзі не наведено об`єктивних відомостей, які можуть спростувати висновки суду щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Так, винуватість ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, підтверджується даними, що містяться у протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 605947 від 04.03.2026, актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціальних технічних засобів, де зафіксована відмова ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, направленням на огляд водія до Перемишлянської ЦРЛ та компакт-диском із відеоматеріалами підтвердження вчинення адміністративного правопорушення. 
Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, зібрані у порядку, встановленому КУпАП.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32).
Щодо неналежності та недопустимості доказів, про які посилається апелянт то слід зазначити наступне.
Як вбачається з відеозаписів, з місця події, особа відмовилася надавати працівнику поліції документи для огляду та заперечував факт керування транспортним засобом, при цьому підходив до автомобіля, перевіряв сигналізацію. 
Процедура проведення огляду водіїв транспортних засобів на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (далі - стан сп`яніння), та оформлення результатів такого огляду міститься в Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженій наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України від 09.11.2015 № 1452/735 (далі Інструкція).
Так, відповідно до згаданої Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Огляд на стан сп`яніння проводиться: поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом (далі - спеціальні технічні засоби); лікарем закладу охорони здоров`я (у сільській місцевості за відсутності лікаря - фельдшером фельдшерсько-акушерського пункту, який пройшов спеціальну підготовку).
Відтак, при складанні протоколу, поліцейським було дотримано, вищевказані норми закону.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо наявності у діях ОСОБА_1 складу правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та його винуватості, адміністративне стягнення накладено у межах санкції статті та з урахуванням вимог ст. 33 КУпАП, яке є необхідним та достатнім для його виправлення, а тому посилання апелянта на незаконність та необґрунтованість судової постанови є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і скасуванню за доводами, викладеними в апеляційній скарзі не підлягає.
Керуючись ст. 294 КУпАП, суд, -

постановив:
поновити строк апеляційного оскарження.
Апеляційну скаргу представника – адвоката Галушки Василя Васильовича – залишити без задоволення. 
Постанову Золочівського районного суду Львівської області від 19 травня 2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 130 КУпАП – залишити без змін. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Оксана МАЛІНОВСЬКА