справа № 757/8639/26-ц
провадження № 22-ц/824/10859/2026
головуючий у суді І інстанції Литвинова І. В.

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 серпня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 50 000, 00 грн моральної шкоди, спричиненої, на його думку, бездіяльністю у адміністративних справах № 520/35697/24 та № 520/7494/25, яка полягає у відмові Харківським окружним адміністративним судом надіслати засобами поштового зв`язку позивачу як стягувачу, виконавчі листи, видані на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 520/11244/24, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/31419/24, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 520/20985/24, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 520/20986/24, чим, на його думку, порушено його право на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2026 року позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, залишено без задоволення.
Не погоджуючись із указаним рішенням  ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що посилання у оскаржуваному рішенні на те, що доказами, які дозволяють суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо, не містить конкретної норми права. 
Вважає, що для суду першої інстанції виявилось недостатнім його вік, статус громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) і особи з інвалідністю внаслідок війни другої групи та стан його здоров`я для стягнення моральної шкоди, яка полягає у відмові Харківським окружним адміністративним судом надіслати засобами поштового зв`язку йому, як стягувачу, виконавчі листи.
Посилається також на те, що порушено його право на доступ до суду.
09 червня 2026 року до Київського апеляційного суду від представника Міністерства юстиції України - Євглевської Олександри Володимирівни надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції вірно встановив, що позивач просив суд стягнути з державного бюджету на його користь моральну шкоду, спричинену, на його думку, бездіяльністю у адміністративних справах №520/35697/24 та № 520/7494/25, яка полягає у відмові Харківським окружним адміністративним судом надіслати засобами поштового зв`язку позивачу як стягувачу, виконавчі листи, видані на підставі рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 520/11244/24, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/31419/24,рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року у справі №520/20985/24, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024року у справі № 520/20986/24, чим, на думку позивача, порушено його право на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначає, що відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування шкоди.
Крім того, вказує, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.
Таким чином, вважає, що відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана та вину.
Посилається також на те, що належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, належним відповідачем є особа, яка має відповідати за пред`явленим позовом.
Звертає увагу на те, що відповідачем у цій справі позивач визначив Державу Україна, яка є самостійним учасником цивільних правовідносин.
Вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 №228 (з подальшими змінами та доповненнями; далі за текстом - Положення №228), в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції України.
Отже вважає, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями по здійсненню нагляду за діяльністю суддів під час відправлення ними правосуддя, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі, що є окремою підставою для відмови в задоволені позову, пред`явленого до неналежного відповідача.
Вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується.
Звертає увагу на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я, що могли свідчити про заподіяння моральної шкоди.
Посилається також на те, що суд першої інстанції також вірно зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я, що могли свідчити про заподіяння моральної шкоди. Натомість, позивач посилається на те, що виявлені у нього захворювання пов`язані з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників при виконанні робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Однак, всі ці обставини не були зумовлені відмовою Харківським окружним адміністративним судом надіслати позивачу засобами поштового зв`язку виконавчі листи, а тому посилання позивача на такі обставини є помилковим.
Вказує, що суд першої інстанції вірно встановив, що Міністерство юстиції України та Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушували, не вступали у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавали.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у справі № 520/35697/24 позов ОСОБА_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії Харківського окружного адміністративного суду стосовно неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 на інформацію від 24 грудня 2024 року. Зобов`язано Харківський окружний адміністративний суд надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 24 грудня 2024 року щодо строків надсилання виконавчих документів за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року у справі № 520/8399/24 та за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року по справі № 520/19198/24 засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням із супровідним листом йому, як стягувачу.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року у справі № 520/7494/25 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21 липня 2025 року у справі № 520/7494/25 скасовано. Прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними дії Харківського окружного адміністративного суду стосовно неналежного розгляду його запиту на інформацію від 21 березня 2025 року. Зобов`язано Харківський окружний адміністративний суд надати інформацію на запит від 21 березня 2025 року щодо надсилання виконавчих документів за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2024 року у справі № 520/11244/24 та за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/31419/24 засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням чи цінним листом йому, як стягувачу.
27 січня 2026 року листом Харківського окружного адміністративного суду за № 05/23/2548/2026 року повідомлено ОСОБА_2 про те, що суд позбавлений правових підстав для надсилання виконавчого документа засобами поштового зв`язку, оскільки такі дії не передбачені законодавством та можуть призвести до порушення прав сторін.
Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив зокрема з того, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями по здійсненню нагляду за діяльністю суддів під час відправлення ними правосуддя, є неналежним суб`єктом владних повноважень, що має діяти від імені держави як відповідача у даній справі, що є окремою підставою для відмови в задоволені позову, пред`явленого до неналежного відповідача.
Також суд першої інстанції вважав, що оскільки позивач заявляє вимогу про відшкодування моральної шкоди, то він в силу приписів ЦПК України повинен надати (однак не надає) суду докази її заподіяння. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків тощо. Проте, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я, що могли свідчити про заподіяння моральної шкоди. Натомість позивач посилається на те, що виявлені захворювання пов`язані з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників при виконанні робіт по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС; перебував на лікуванні у періоди із 11 по 25 травня 2012 року, із 18 вересня по 01 жовтня 2012 року, із 12 по 20 грудня 2013 року та із 23 березня по 06 квітня 2021 року.
Однак, всі ці обставини, на переконання суду першої інстанції, не були зумовлені відмовою Харківським окружним адміністративним судом надіслати позивачу засобами поштового зв`язку виконавчі листи, а тому посилання позивача на такі обставини є помилковим. Крім того, Міністерство юстиції України та Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушували, не вступали у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавали. Враховуючи вказане, суд першої інстанції дійшов висновку, що правові підставі для задоволення позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди відсутні.
Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Тобто правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача.
Разом із тим передбачена зазначеними нормами безвинна відповідальність держави не означає автоматичного виникнення обов`язку з відшкодування будь-якої шкоди лише у зв`язку із встановленням факту незаконності рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади.
Для застосування статей 1173, 1174 ЦК України необхідним є встановлення сукупності юридично значимих обставин, а саме: незаконності поведінки відповідного органу чи посадової особи, факту заподіяння позивачу шкоди та причинного зв`язку між незаконною поведінкою і такою шкодою. Особливістю зазначених норм є лише те, що вина органу державної влади чи посадової особи не є необхідною умовою відповідальності, однак інші елементи складу цивільного правопорушення мають бути встановлені.
Такий підхід узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21), відповідно до якого зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Отже, для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди недостатньо послатися лише на факт порушення певного права. Позивач має довести, що внаслідок конкретної протиправної поведінки відповідача йому фактично завдано моральної шкоди, у чому саме вона полягає, яких негативних наслідків він зазнав та яким є причинний зв`язок між відповідною поведінкою і такими наслідками.
Також колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, відповідно до якого порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Тобто у кожній конкретній справі суд має встановити, чи мали відповідні дії, рішення або бездіяльність негативний вплив на особу, чи досягли негативні емоції рівня страждання або приниження, а також встановити причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та такими наслідками. 
Таким чином, з наведеної практики Верховного Суду не випливає презумпція, за якою будь-яке встановлене порушення права автоматично є достатньою підставою для стягнення моральної шкоди. Навпаки, суд повинен дослідити конкретні обставини справи та встановити не лише факт порушення права, а й факт заподіяння особі моральних втрат та їх причинний зв`язок із відповідним порушенням.
Колегія суддів також звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц визначила моральну шкоду як страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
З матеріалів цієї справи вбачається, що позивач пов`язує заподіяння йому моральної шкоди спричиненою бездіяльністю у адміністративних справах № 520/35697/24 та № 520/7494/25, яка полягає у відмові Харківським окружним адміністративним судом надіслати засобами поштового зв`язку йому, як стягувачу, виконавчі листи з рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2024 року у справі № 250/11244/24 та за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/31419/24 і за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 520/20985/24 та за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року у справі № 520/20986/24, чим порушеного його право на доступ до суду, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Разом з тим в обґрунтування позовних вимог посилається на лист Харківського окружного адміністративного суду № 05-23/2548/2026 від 27 січня 2026 року зі змісту якого слідує, що виконавчі листи та копії судових рішень у справах, перелічених у запиті, зокрема по справам № 520/20985/24, № 520/20986/24, № 520/20985/24 та № 520/31419/24 виготовлені та можуть бути отримані безпосередньо у приміщенні суду за умови відсутності загрози життю та здоров`ю відвідувачів і працівників суду.
Також позивачем до матеріалів справи надані тексти рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 18 червня 2025 року у справі № 520/35697/24, також постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року у справі № 520/7494/25.
Відповідно до змісту судових рішень у справі № 520/35697/24 суди дійшли висновку щодо наявності підстав для визнання неправомірних дій Харкiвського окружного адміністративного суду стосовно неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 на інформацію від 24 грудня 2024 року та зобов`язано Харківський окружний адміністративний суд надати інформацію на його запит від 24 грудня 2024 року, щодо строків надсилання виконавчих документів за Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2024 року у справі № 520/8399/24 та за Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року по справі № 520/19198/24 засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням із супровідним листом йому, як стягувачу.
При цьому, судами у справі № 520/35697/24 відмічено, що: «…предметом позову у …… справі заявлено позивачем протиправні дії відповідача щодо відмови листом в задоволенні запиту на інформацію. Тобто, суть заявленого спору, виходячи із обґрунтувань визначених позивачем в позовній заяві, зводиться до неналежного розгляду відповідачем запиту позивача про надання інформації.
Водночас, вимога «Вдруге прошу надіслати виконавчі листи Харківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі №520/8399/24 та від 15 жовтня 2024 року по справі № 520/19198/24 засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням із супровідним листом мені, як стягувачу» не стосується запиту про публічну інформацію та не регулюється нормами Закону України «Про доступ до публічної інформації», на які посилається позивач у своїй позовній заяві, яка заявлена із підстав неналежного розгляду запиту на публічну інформацію. Дії суду щодо видачі та/або невидачі виконавчого документу вчиняються не у відповідності до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки вказаний Закон регулює питання саме щодо доступу до інформації, а не щодо оригіналу чи копії того чи іншого документа.
Сам позивач, посилаючись на вимоги статті 23 ЗУ «Про доступ до публічної інформації» зазначає, він, як запитувач інформації, серед іншого має право оскаржити: 1) відмову в задоволенні запиту на інформацію; 2) відстрочку задоволення запиту на інформацію; 3) ненадання відповіді на запит на інформацію; 4) надання недостовірної або неповної інформації; 7) інші рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації, що порушили законні права та інтереси запитувача.
Отже оскарження, згідно вказаної норми ЗУ «Про доступ до публічної інформації» стосується саме інформації, а не дії щодо видачі того чи іншого документу.
Відтак, саме відповідно до вимог процесуального законодавства та Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом ДСА від 20.08.2019 № 814, позивач наділений правом звертатися із відповідною заявою саме до Харківського окружного адміністративного суду про видачу у визначеному ними порядку виконавчого листа, у тому числі шляхом направлення відповідних виконавчих документів ХОАС поштовим зв`язком позивачу, а не із запитом про надання інформації чи із позовною заявою в якій просити повторно надіслати виконавчі листи.
Відтак, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині вдруге надіслати виконавчі листи Харківського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2024 року у справі №520/8399/24 та від 15 жовтня 2024 року по справі № 520/19198/24 засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням із супровідним листом стягувачу…..».
Аналогічно, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року у справі № 520/7494/25 було визнано протиправними дії Харківського окружного адміністративного суду стосовно неналежного розгляду запиту ОСОБА_1 на інформацію від 21 березня 2025 року та зобов`язано Харківський окружний адміністративний суд надати інформацію на запит від 21 березня 2025 року щодо надсилання виконавчих документів за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.07.2024 у справі № 520/11244/24 та за рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 520/31419/24 засобами поштового зв`язку рекомендованим відправленням чи цінним листом ОСОБА_1 , як стягувачу.
Із змісту наведеного судового рішення також вбачається, що предметом оцінки щодо наявності неправомірних дій була саме оцінка належності наданої відповідачем відповіді, а саме, що остання не містить жодних належних пояснень стосовно надання інформації щодо неможливості надсилання виконавчих документів рекомендованим листом із повідомлення про вручення чи цінним листом, про що зазначено у запиті позивача. Натомість відповідачем зазначено лише про те, що виконавчі листи у справах № 520/11244/24 та № 520/31419//24 виготовлено у паперовій формі, отримати які можна у приміщенні суду.
Тобто, у наведеній справі, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість твердження відповідача про надання належної відповіді на звернення позивача від 21.03.2025.
У справі, що є предметом цього апеляційного перегляду, позивач указує на бездіяльність у названих адміністративних справах, яка полягає у відмові Харківським окружним адміністративним судом надіслати засобами поштового зв`язку позивачеві як стягувачу виконавчі листи, що не було предметом вирішення у названих справах.
Так само у цій справі, що є предметом апеляційного перегляду, позивачем жодних доказів звернення до Харківського окружного адміністративного суду з приводу вимоги надіслати засобами поштового зв`язку позивачеві як стягувачу виконавчих листів не надано.
Матеріали справи містять лист Харківського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року № 05-23/2548/2026, яким позивачеві опрацьовано запит на отримання публічної інформації від 20.01.2026, поданого з посиланням на ЗУ «Про доступ до публічної інформації».
Разом із тим у матеріалах справи відсутній сам запит позивача, на який надано зазначену відповідь, а відтак суд позбавлений можливості оцінити його зміст, зокрема щодо наявності в ньому самої вимоги про направлення йому виконавчих листів, наведене в ньому обґрунтування необхідності отримання виконавчих листів саме засобами поштового зв`язку, обставини, на які позивач посилався, та наслідки, які, за його твердженням, настали або могли настати у зв`язку з не надсиланням таких документів.
Отже, навіть наявність судового рішення, яким певні дії чи бездіяльність органу державної влади визнано протиправними, не означає автоматичного присудження моральної шкоди. Для її стягнення необхідно встановити, які саме моральні втрати поніс позивач унаслідок такого порушення та якими доказами це підтверджується.
З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем необхідних елементів відповідальності держави за завдану моральну шкоду, оскільки не доведено, що саме внаслідок неналежного надання відповіді на отримання публічної інформації йому спричинена шкода, яка полягає у неотриманні засобом поштового зв`язку виконавчих листів. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Заявляючи вимогу про стягнення 50 000 грн моральної шкоди, позивач повинен був довести не лише факт незгоди з діями Харківського окружного адміністративного суду, а й те, що внаслідок цих дій він зазнав конкретної шкоди.
Однак таких доказів матеріали справи не містять.
Саме лише посилання на порушення права на доступ до суду, без наведення конкретних негативних наслідків такого порушення, не дає підстав для висновку про заподіяння моральної шкоди.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні у справі докази, правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не містять посилань на такі порушення норм матеріального чи процесуального права, які б призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а підстав для його скасування чи зміни за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий | Т.О. Писана
Судді | К. П. Приходько
| С.О. Журба