| 1 | Справа № 335/3268/26  2/335/2312/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі 
головуючого судді Геєць Ю.В., 
за участю секретаря судового засідання Караулова Б.Д., 
представника позивача адвоката Бахмута М.С., 
представника відповідача Кучеренка Д.М. (в режимі ВКЗ), 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Запоріжжя, у порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника Бахмута Михайла Сергійовича, до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання наймачем квартири, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення, -

ВСТАНОВИВ:
30.03.2026 ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 , звернулася до суду з позовом до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання наймачем квартири, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення, в обґрунтування якого зазначено наступне.
Позивач зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить до державного житлового фонду та є не приватизованою. Раніше ордер у 1963 року був виданий на її дідуся ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 76 років. Окрім позивачки, у квартирі зареєстровані та мешкають її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та брат ОСОБА_4 . Позивач звернулася до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, щодо зміни договору найму, проте отримала відмову. Позивач вважає, що набула право користування спірною квартирою нарівні з наймачами, оскільки була вселена і зареєстрована у цій квартирі, як член сім`ї померлого наймача.
На підставі викладеного, просить суд визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , наймачем квартири АДРЕСА_1 , як за членом сім`ї наймача цього житла ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району укласти з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , договір найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .
08.05.2026 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на наступне.
Раніше користування приміщенням у будинках державного і громадського житлового формі здійснювалося на підставі договору найму жилого приміщення, який укладався у письмовій формі на підставі ордера між наймодавцем та наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер, відповідно до частин 1, 2 статті 61 Житлового кодексу України. 
Статтею 106 Житлового кодексу України було передбачено право повнолітнього члена сім`ї наймача за згодою інших членів сім`ї вимагати визнання його наймачем замість попереднього наймача. У разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення таке право належало будь-якому членові сім`ї наймача.
Разом з тим, Житловий кодекс України втратив чинність відповідно до Закону України «Про основні засади житлової політики» від 13.01.2026 № 4751-IX, крім статей 31-12, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, які діють до початку функціонування Єдиної інформаційно- аналітичної житлової системи.
Закон України «Про основні засади житлової політики» (далі Закон) визначає правові, економічні, соціальні та організаційні засади житлової політики щодо реалізації права осіб на житло та ефективного використання житлового фонду України.
Відповідно до статті 21 зазначеного Закону право на житло реалізується шляхом набуття права власності, користування чи оренди житла, а також іншими способами, передбаченими законодавством.
Отже, чинне житлове законодавство не містить поняття «найм житла» у значенні, визначеному Житловим кодексом України, а застосовує поняття користування житлом та оренди житла.
Крім того, статтею 29 Закону передбачено, що особам, які потребують соціального захисту, надається соціальне житло з державного житлового фонду або житлового фонду територіальної громади на підставі договору оренди соціального житла та рішення відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.
Таким чином, чинним законодавством передбачено механізм надання житла саме на умовах оренди, а не шляхом визнання особи наймачем житлового приміщення відповідно до норм Житлового кодексу України, що втратили чинність.
Відповідно до частини 4 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про основні засади житлової політики» дія цього Закону поширюється на житлові відносини, що виникли після набрання ним чинності. До правочинів про заселення у житлові приміщення, службове житло та житлові приміщення у гуртожитках, дійсних на день набрання чинності Законом, застосовується законодавство, що діяло на час їх укладення.
Отже, попереднє законодавство може застосовуватись виключно до чинних правочинів про заселення, укладених до набрання чинності новим Законом.
При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів існування чинного договору найму або іншого правочину про заселення, який був би дійсним на момент набрання чинності Законом України «Про основні засади житлової політики».
Також стаття 106 Житлового кодексу України не входить до переліку норм, чинність яких збережено, а тому не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.
Пунктом 6 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону Кабінет Міністрів України зобов`язано привести нормативно-правові акти у відповідність із новим законодавством та провести моніторинг державного житлового фонду і житлового фонду територіальних громад, що свідчить про триваючий процес реформування житлових правовідносин.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Районна адміністрація Запорізької міської ради по Вознесенівському району здійснює свої повноваження виключно в межах чинного законодавства та не наділена повноваженнями щодо визнання особи наймачем житлового приміщення на підставі норм Житлового кодексу України, які втратили чинність.
Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на нормах законодавства, які не підлягають застосуванню, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні.
Ухвалою суду від 13.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; визначено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Сторонам був наданий час для подання письмових заяв по суті справи.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, на підставах зазначених у позовній заяві.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача та просив відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на підстави зазначені у відзиві.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи зі їх відсутністю. 
Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, та не оспорювалося представниками сторін у судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 20.01.1995 по теперішній час, зареєстрована та постійно проживає у квартирі АДРЕСА_1 , несе витрати зі сплати витрат за житлово-комунальні послуги.
Також судом встановлено, та не оспорювалось учасниками справи, що відповідальним квартиронаймачем вищезазначеної квартири, згідно копії особового рахунку, зазначено ОСОБА_6 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 22.06.2015 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 4472.
ОСОБА_6 є дідусем ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження батька позивача НОМЕР_2 , свідоцтвом про народження позивача Серії НОМЕР_3 .
Після смерті наймача ОСОБА_6 позивач проживає у вказаній квартирі, та зі згоди інших зареєстрованих в квартирі членів сім`ї наймача, звернулася до відповідача з заявою про зміну договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа районної адміністрації ЗМР по Вознесенівському району від 06.03.2026 № Б-0167-В, позивачу було відмовлено у зміні договору найму житлово приміщення, оскільки Законом України «Про основні засади житлової політики» визнано таким, що втратив чинність Житловий кодекс України, який був нормативно-базовим документом, для вирішення питання щодо зміни договору найму на житло.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства(ст. 15 ЦК України).
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Статтею 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ч. 2 ст. 824 ЦК України у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.
15 лютого 2026 року набув чинності Закон України «Про основні засади житлової політики», підпунктом 1 п. 2 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» якого визнано таким, що втратив чинність Житловий кодекс України, крім статей 31-42, 43-46, 47-49, 51-53, 57-60, 71, 72, 127-132-2, що продовжують діяти до дня початку функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної житлової системи.
Згідно з п. 4 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону, дія цього Закону поширюється на житлові відносини, що виникли після набрання ним чинності. До правочинів про заселення у житлові приміщення, службове житло та житлові приміщення у гуртожитках, дійсних на день набрання чинності цим Законом, застосовується законодавство, що діяло на час їх укладення.
Суд враховує зміни житлового законодавства, зокрема, набрання чинності Законом України «Про основні засади житлової політики». Водночас спірні правовідносини у даній справі виникли значно раніше - на момент вселення членів сім`ї до спірного житлового приміщення та подальшого фактичного проживання сім`ї у квартирі. Отже, правовідносини щодо користування спірним житловим приміщенням виникли та тривали у період дії положень Житлового кодексу України, які регулювали порядок користування житлом приватного житлового фонду.
Враховуючи принцип незворотності дії законів у часі, закріплений у статті 58 Конституції України, а також те, що спірні житлові правовідносини сформувалися за дії зазначених норм, суд застосовує положення статей Житлового кодексу України для оцінки прав та обов`язків сторін у даній справі.
Згідно зі статтею 5 Закону України «Про основні засади житлової політики» житлові відносини є суспільними відносинами щодо реалізації особами права на житло, володіння, користування і розпоряджання житлом, формування, наповнення та використання житлового фонду України. Суб`єктами житлових відносин є, зокрема, фізичні особи, органи державної влади та органи місцевого самоврядування.
За змістом статей 6, 7 цього Закону кожна особа має право на житло, захист якого гарантується законодавством, а також має право побудувати, набути у власність, орендувати житло або отримати його в користування. Особа може набувати права на житло також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про основні засади житлової політики» держава забезпечує особам належні та рівні умови для захисту права на житло в порядку і спосіб, визначені законом. Власник або користувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на житло відповідно до закону. Захист права на житло здійснюється особами у спосіб, визначений законодавством.
Згідно зі статтею 40 Закону України «Про основні засади житлової політики» спори, пов`язані із захистом права на житло незалежно від форми власності, вирішуються в судовому порядку відповідно до закону.
Суд враховує, що спірне житлове приміщення було надано на підставі ордера у період дії Житлового кодексу України, а тому при оцінці походження житлових правовідносин, правового статусу членів сім`ї наймача та тривалого користування житлом суд бере до уваги положення Житлового кодексу України у редакції, чинній на час виникнення та тривалого існування відповідних житлових правовідносин.
Відповідно до статті 61 Житлового кодексу України, у редакції, чинній на час виникнення відповідних житлових правовідносин, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснювалося відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладався в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Згідно зі статтею 64 Житлового кодексу України, у відповідній редакції, члени сім`ї наймача, які проживали разом з ним, користувалися нарівні з наймачем усіма правами і несли всі обов`язки, що випливали з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належали дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо зазначені особи переставали бути членами сім`ї наймача, але продовжували проживати в займаному жилому приміщенні, вони мали такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 106 Житлового кодексу України, у редакції, чинній на час виникнення відповідних житлових правовідносин, повнолітній член сім`ї наймача мав право, за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживали разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належало будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір міг бути вирішений у судовому порядку.
Разом з тим суд зазначає, що наведені положення Житлового кодексу України враховуються судом не як чинна на момент ухвалення рішення матеріально-правова підстава для безпосереднього визнання позивача наймачем, а як законодавство, що регулювало виникнення та тривале існування відповідних житлових правовідносин, у межах яких позивач вселився, був зареєстрований та тривалий час користувався спірним житловим приміщенням.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного цивільного суду від 31.08.2021 у справі № 569/12946/18-ц (провадження № 61-11097св20) зазначено наступне: «Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку. Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому».
Як вбачається з матеріалів справи, позивач безперервно та на законних підставах проживає у спірній квартирі.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено обставини, що він вселився у квартиру за згодою наймача житла, з додержанням статей 64, 65 ЖК України, отже, є членом сім`ї наймача, використовував вказану квартиру як місце проживання, а отже позивач має право на користування спірною квартирою.
При цьому, суд зазначає, що стороною відповідача не надано суду жодних доказів, які б спростували наведене вище.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача укласти договір найму квартири, суд зазначає наступне.
У відповідності до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.
Згідно з ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: - управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; - облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності; - здійснення контролю за станом квартирного обліку та додержанням житлового законодавства на підприємствах, в установах та організаціях, розташованих на відповідній території, незалежно від форм власності; - видача ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.
Відповідно до статті 62 ЖК України до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також норми Цивільного кодексу України. Зокрема, у частині другій статті 825 ЦК України визначено, що у разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.
Отже, право вимагати зміни договору найму (визнання основним наймачем квартири) є похідним і прямо залежить від наявності у попереднього члена сім`ї правового статусу "наймача" та самостійного права користування цим житловим приміщенням.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Всі вищевказані докази у своїй сукупності підтверджують доводи позивача про те, що у неї як члена сім`ї наймача, яка за згодою наймача вселилась до квартири, з 20.01.1995 постійно проживала з наймачем, як член сім`ї, та продовжує проживати в даному жилому приміщенні після смерті наймача 20.06.2015, а тому в силу ст. 64 ЖК України вона набула права і обов`язки наймача. Наявність іншої угоди про порядок користування вказаним жилим приміщенням сторонами не доведено, відповідно судом не встановлено. 
Оскільки позивач, як член сім`ї наймача ОСОБА_6 , набула право користування вказаним житловим приміщенням, остання, як член сім`ї наймача та особа, яка має право користуватися житловим приміщенням, та продовжила проживати в займаному жилому приміщенні, має такі ж права і обов`язки, як і наймач, а тому має законні очікування на визнання її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача або ж укладення договору найму на її ім`я як члена сім`ї основного наймача у зв`язку з його смертю, у тому числі якщо такий договір раніше не укладений. 
Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінивши надані сторонами докази суд вважає, що позивачка довела її вселення у встановленому законом порядку у спірну квартиру та постійне проживання у ній як члена сім`ї наймача, що підтверджується фактом реєстрації позивачки у вказаній квартирі з дозволу наймача; доказами, що свідчать про її проживання із наймачем однією сім`єю, постійною оплатою нею житлово-комунальних послуг за адресою спірної квартири; відсутністю інформації про наявність у позивачки іншого житла на праві власності чи у користуванні чи про наявності якоїсь іншої угоди між наймачем і позивачкою щодо певного порядку користування жилим приміщенням.
За таких обставин суд вважає, що позивачка може бути визнана наймачем квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод закріплено право людини на повагу до свого житла.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 , є «житлом» позивача у розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому його порушені права у вигляді невизнання наймачем даного житла, підлягають захисту.
Враховуючи вищевикладене, враховуючи встановлені по справі обставини, вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, те, що наймач квартири ОСОБА_6 помер, враховуючи тривалість проживання позивача у зазначеній квартирі, сумлінне користування зазначеним приміщенням, своєчасну оплату комунальних послуг, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 76-82, 141, 247, 258, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_5 , до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання наймачем квартири, зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення – задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , наймачем квартири АДРЕСА_1 , як за членом сім`ї наймача цього житла ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району змінити договір найму квартири за адресою: АДРЕСА_2 , змінивши наймача ОСОБА_6 на наймача ОСОБА_1 .
Повне рішення суду складено 27.07.2026.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня складення повного судового рішення через Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя, апеляційної скарги.

Суддя Ю.В.Геєць