Справа № 212/9337/26 
2/212/6345/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2026 року м. Кривий Ріг 
Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого судді Колочко О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін Артур Сергійович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Криворіжшахтобуд» про визнання трудових відносин припиненими,

В С Т А Н О В И В:
16 червня 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Криворіжшахтобуд», у якому просить суд визнати припиненими трудові відносини між сторонами на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 03.11.2025; зобов`язати відповідача внести до трудової книжки позивача запис про звільнення з посади за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач 01.08.2025 був прийнятий на роботу н підприємство відповідача прохідником з повним робочим днем у підземних умовах. Запис про працевлаштування був внесений в електронну трудову книжку. В жовтні 2025 року позивач неодноразово звертався до роботодавця з заявою про звільнення за власним бажанням, проте керівництво відповідача відмовлялося приймати заяви та не приймало жодного документа розпорядчого характеру щодо звільнення позивача. 31.10.2025 позивач поштою направив заяву від 30.10.2025 про звільнення за власним бажанням з 03.11.2025 у зв`язку з переїздом на нове місце проживання. Вказана заява була проігнорована відповідачем, який на час звернення до суду не звільнив позивача з займаної посади, будь-яких відповідей на заяву не надавав. Позивач вважає, що такі протиправні дії відповідача порушують його на працю, оскільки він не може повноцінно працевлаштуватися на іншу роботу за основним місцем , лише за сумісництвом, що створює для нього несприятливі обмеження та змусило звернутися до суду за захистом порушеного права.
Ухвалою судді від 17 червня 2026 року позовну заяву залишено без руху, наданий строк для усунення її недоліків.
26 червня 2026 року позивач виконав ухвалу від 17 червня 2026 року.
Ухвалою судді від 29 червня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, яким роз`яснено їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Згідно з вимогами частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За змістом статті 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Клопотань від учасників справи про розгляд справи з повідомлення (викликом) сторін до суду не надходило.
Відповідач, який отримав копію ухвали про відкриття провадження з копією позову та доданих до нього матеріалів, що підтверджується відомостями з Електронного суду, не скористався своїм правом на надання відзиву на позовну заяву.
Згідно з частиною восьмою статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позову, з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами першою та другою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Судом встановлені наступні обставини справи. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був прийнятий ТОВ «Криворіжшахтобуд» на роботу (основне місце роботи) прохідником на підставі наказу №42к/тр від 01.08.2025, що підтверджується відомостями про трудову діяльність з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, сформованими засобами автоматичних систем ПФУ 26.05.2026 (а.с. 13-14).
Також, з Індивідуальних відомостей про застраховану особу Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України (форма ОК-5) вбачається, що ОСОБА_1 відповідачем була нарахована заробітна плата в серпні 2025 року 8 000 грн, жовтні 2025 року 8 000 грн, страхові внески з якої не сплачувалися (а.с. 15-19).
30 жовтня 2025 року позивач написав заяву на ім`я директора ТОВ «Криворіжшахтобуд» про звільнення з посади прохідника за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання (ст. 38 КЗпП) 03.11.2025 (а.с. 34) .
Заяву про звільнення ОСОБА_1 надіслав на адреси відповідача (юридичну та фактичну) 31.10.2025, що підтверджується копіями описів та накладними Укрпошти (а.с. 35-36).
Судом встановлено, що вказана заява залишена роботодавцем без відповідного реагування і матеріали справи не містять доказів, які б переконали суд прийти до іншого висновку. 
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.
Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням цієї норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07.07.2004 у справі №1-14/2004, від 16.10.2007 у справі №1-16/2007 та від 29.01.2008 у справі № 1-5/2008 зауважив, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю розглядається як природна потреба людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації.
Стаття 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю.
Трудові відносини всіх працівників регулюються Кодексом законів про працю України.
Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).
Згідно з частиною другою статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України).
Частиною першою статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання: переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною-до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Встановлені судом обставини свідчать про те, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, позивач, на виконання вимог КЗпП України, подавав відповідачу відповідну заяву, а відповідач своїх обов`язків щодо оформлення розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю, не виконав, у зв`язку з чим позивач не може реалізувати своє право працевлаштування в подальшому у повній мірі.
Враховуючи конкретні обставини справи та факт порушення права позивача на розірвання трудового договору, обраний ним спосіб захисту спрямований на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/61865/16-ц.
Також, Верховний Суд у постанові від 25 листопада 2019 року у справі №201/1384/16-ц зазначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону є спосіб захисту, як припинення трудових відносин на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 19 лютого 2025 року у справі №587/1641/21, у правовідносинах із роботодавцем працівник є менш захищеною і більш економічно слабкою стороною, тому поведінка власника або уповноваженого ним органу у таких правовідносинах повинна бути послідовною.
Якщо роботодавець не виходить на контакт, датою розірвання трудового договору за власною ініціативою вважається останній день двотижневого строку після надсилання заяви (рекомендованим листом) або дата, вказана в заяві, якщо звільнення пов`язане з неможливістю продовжувати роботу. 
Судом встановлено, що заява про звільнення була надіслана відповідачу 31.10.2025, у цій заяві позивач визначив дату звільнення 03.11.2025, після чого не приступив до виконання своїх трудових обов`язків, не відкликав подану ним заяву про звільнення, не висловив іншим чином намірів про бажання продовження трудових відносин.
Більш того, як вбачається з досліджених судом матеріалів справи, відповідач, починаючи з листопада 2025 року не нараховував заробітну плату позивачу, не подавав відомостей про його стаж роботи на підприємстві відповідача, але при цьому і не приймав заходи щодо звільнення працівника відповідно трудового законодавства. 
У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 вказано, що Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками суду першої інстанції, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення особи «належним».
За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання трудових відносин з відповідачем припиненими з 03 листопада 2025 року, яка вказана у заяві позивача про звільнення, за рішенням суду.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.
Частина перша статті 47 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Законодавство про працю не зобов`язує роботодавця перевіряти трудову книжку на наявність усіх необхідних записів, які мав унести попередній роботодавець (лист Мінекономіки від 08.11.2023 р. № 4706-05/60275-09).
Тож новий роботодавець не має права вимагати від особи надати трудову книжку із записом про звільнення. Так само він не має права вимагати від працівника, який уперше приймається на роботу, придбати трудову книжку для працевлаштування.
Оскільки відомості про звільнення працівника вносять до електронної трудової книжки на підставі даних, поданих роботодавцем у додатку Д5 до Податкового розрахунку за результатами звітного податкового кварталу, то має пройти певний час для актуалізації таких даних. За відсутності підтвердженої інформації про звільнення працівника на попередній роботі роботодавець формально не може прийняти його за основним місцем роботи.
Отже, якщо довідка «Витяг з ЕТК» не містить інформації про припинення трудових відносин за попереднім місцем роботи, то працівник повинен надати новому роботодавцю копію наказу про своє звільнення, яку в обов`язковому порядку йому мав надати попередній роботодавець відповідно до вимог ст. 47 КЗпП.
Позивач в обґрунтування позову зазначав про неможливість працевлаштуватися за основним місцем роботи через відсутність запису про звільнення від попереднього роботодавця – відповідача, а тому більш ефективним і належним способом захисту прав позивача, на думку суду, буде зобов`язання відповідача видати копію наказу про звільнення, що є обов`язком останнього, передбаченим ст. 47 КЗпП України.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сплачений судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 77-81, 141, 263-265, 268, 273, 279 ЦПК України, суд 

У Х В А Л И В:
задовольнити позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін Артур Сергійович, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Криворіжшахтобуд» про визнання трудових відносин припиненими.
Визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Криворіжшахтобуд» на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України з 03 листопада 2025 року. 
Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Криворіжшахтобуд» видати ОСОБА_1 копію наказу (розпорядження) про звільнення його з посади прохідника, за власним бажанням, на підставі частини першої статті 38 Кодексу законів про працю України, з 03 листопада 2025 року.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Криворіжшахтобуд» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2662,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України, якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження, залежно від складності справи складання повного рішення суду може бути відкладено на строк - не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Криворіжшахтобуд», ЄДРПОУ 44118899, юридична адреса: 26223, Кіровоградська область, Новоукраїнський район, сел. Смоліне, вул. Казакова, 39 каб. 102.
Повне судове рішення складено 24 липня 2026 року.

Суддя:          О.  В.  Колочко