ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 344/2425/21
провадження № 61-11281св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Приватне підприємство «С В Я»
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2021 року у складі судді Мегеля М. Р. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 липня 2025 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Мальцевої Є. Є.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2021 року Акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк», банк), правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» (далі - ТОВ «Цикл Фінанс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «С В Я» (далі - ПП «С В Я», підприємство) про стягнення заборгованості. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 листопада 2005 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» (далі - АКБ «Райффайзенбанк Україна»), правонаступником якого є АТ «ОТП Банк») укладений кредитний договір № ML-600/3581/2005, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 39 000,00 євро.
25 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», укладений договір про надання кредитної лінії № CrL-SMEI00/015/2008, за умовами якого позичальнику надано кредитну лінію з лімітом у розмірі 40 000,00 швейцарських франків.
На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008, того ж дня між ПП «С В Я» та банком укладений договір поруки № SR-SMEI00/015/2008, за умовами якого поручитель прийняв на себе зобов`язання щодо повного та своєчасного виконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі. 
ОСОБА_1 належно умови кредитних договорів не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка за договором від 17 листопада 2005 року 
№ ML-600/3581/2005 станом на 21 січня 2021 року становила 693 294,70 грн - заборгованість за тілом кредиту та 51 377,53 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами, а за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 станом на 22 січня 2021 року - 227 355, 79 грн - заборгованість за тілом кредиту, 14 241,57 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Зважаючи на наведене позивач звернувся до відповідачів з вимогами про дострокове виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами, які вони отримали, однак не виконали. 
Посилаючись на наведене, АТ «ОТП Банк» просило суд стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 17 листопада 2005 року 
№ ML-600/3581/2005 у розмірі 986 269,59 грн, а також стягнути солідарно зі ОСОБА_2 та ПП «С В Я» заборгованість за кредитним договором від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 у розмірі 241 597,36 грн.
Короткий зміст судових рішень
Заочним рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2021року позов АТ «ОТП Банк» задоволено частково. 
Стягнено зі ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором 
від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 у загальному розмірі 744 672, 23 грн.
Стягнено солідарно зі ОСОБА_1 та ПП «С В Я» на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 25 липня 2008 року 
№ CrL-SMEI00/015/2008 у розмірі 241 597, 36 грн. 
Вирішуючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 фактично отримані та використані грошові кошти в добровільному порядку банку не повернув, що є підставою для задоволення позовних вимог про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 17 листопада 2005 року 
№ ML-600/3581/2005 у загальному розмірі 744 672,23 грн (тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами), а також для стягнення солідарно зі ОСОБА_1 та ПП «С В Я» заборгованості за кредитним договором від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 у загальному розмірі 241 597,56 грн (тіло кредиту та проценти за користування кредитними коштами). 
Суд взяв до уваги, що стягнення зі ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 986 269,59 грн за договорами від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 та від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 та одночасне стягнення з нього боргу у розмірі 241 597,36 грн за договором від 25 липня 2008 року 
№ CrL-SMEI00/015/2008, в той час, як грошові кошти у розмірі 241 597,36 грн, які вже включені до суми заборгованості у розмірі 986 269,59 грн, є подвійним стягненням заборгованості за кредитним договором від 25 липня 2008 року 
№CrL-SMEI00/015/2008, що є недопустимим.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
Ухвалою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що суд не встановив наявності усіх передбачених статтею 288 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав для скасування заочного рішення. ОСОБА_1 не довів наявності поважних причин неявки в судове засідання 26 жовтня 2021 року, а також неподання відзиву протягом усього строку розгляду справи з травня 2021 року до жовтня 2021 року.
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. 
Заочне рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області 
від 26 жовтня 2021 року змінено.
Стягнено зі ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 у розмірі 703 242,58 грн, з яких: 693 294,70 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9 947,88 грн - проценти за користування кредитними коштами. 
Стягнено солідарно зі ОСОБА_1 та ПП «С В Я» заборгованість за кредитним договором від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 у загальному розмірі 227 505,15 грн, з яких: 227 355,79 грн - заборгованість за тілом кредиту, 149,36 грн - проценти за користування кредитними коштами. 
Стягнено з ПП «С В Я» на користь АТ «ОТП Банк» судові витрати на відшкодування судового збору у розмірі 1 706,42 грн. 
Решту витрат зі сплати судового збору у розмірі 12 254,89 грн компенсовано АТ «ОТП Банк» за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що кредитними заявками від 17 листопада 2005 року та від 09 червня 2016 року, а також валютними меморіальними ордерами від 17 листопада 2005 року № 1 та від 09 червня 2016 року № ARC2002X підтверджується, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти за договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 на загальну суму 841 516,12 грн. 
Кредитними заявками від 25 липня 2008 року, від 15 серпня 2008 року, від 13 жовтня 2008 року, від 22 липня 2011 року та валютними меморіальними ордерами від 25 липня 2008 року № 1, від 15 серпня 2008 року № 2, від 13 жовтня 2008 року №6, від 22 липня 2011 № 1 підтверджується, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти за договором від 25 липня 2008 року №CrL-SMEI00/015/2008 у загальному розмірі 574 900,14 грн.
Водночас, оскільки у позовній заяві банк просив стягнути з відповідачів заборгованість у меншому розмірі ніж отримав ОСОБА_1 , зазначене свідчить про часткове повернення позичальником отриманих у кредит грошових коштів, що підтверджується доданими до матеріалів справи розрахунками. 
З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів повернення решти кредитних коштів, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту за договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 в розмірі 693 294,70 грн та солідарне стягнення зі ОСОБА_1 та ПП «С В Я» заборгованості за тілом кредиту за договором про надання кредитної від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 у розмірі 227 355,79 грн є обґрунтованими, а висновки суду першої такими, що відповідають фактичним обставинам справи. 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 у розмірі 51 377,53 грн та стягнення солідарно зі ОСОБА_1 та ПП «С В Я» процентів за користування кредитними коштами за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 у розмірі 14 241,57 грн, апеляційний суд виходив з того, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Зважаючи на отримання ОСОБА_1 досудової вимоги банку про погашення кредитної заборгованості 11 липня 2020 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що за кредитним договором від 17 листопада 2005 року 
№ ML-600/3581/2005 зі ОСОБА_1 підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами у розмірі 9 947,88 грн, а за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 з відповідачів підлягають стягненню солідарно проценти за користування кредитними коштами у розмірі 149,36 грн. 
Оскільки суд апеляційної інстанції змінив заочне рішення місцевого суду лише в частині розміру процентів за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню з відповідачів, а ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як особа з інвалідністю ІІ групи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з ПП «С В Я» на користь АТ «ОТП Банк» 1 706,42 грн судових витрат зі сплати судового збору, а решту суми судового збору в розмірі 12 254,89 грн компенсувати АТ «ОТП Банк» за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 липня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15-ц, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 08 травня 2024 року у справі № 381/1647/21, від 04 грудня 2024 року у справі № 755/4205/14-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди належно не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позивач не надав первинних бухгалтерських документів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами та її розміру. 
Наявні у матеріалах справи розрахунки заборгованості не є первинними бухгалтерськими документами та не можуть вважатися доказами наявності чи відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а також, не підтверджують умов кредитування, суми заборгованості за кредитами, а також виконання позивачем банківських операцій і повністю залежать від волевиявлення банку. 
Матеріали справи не містять виписки по порахунку ОСОБА_1 , чи інших первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували правильність здійсненого позивачем розрахунку. 
Крім того, ухваливши заочне судове рішення, суд першої інстанції порушив право ОСОБА_1 на судовий захист. 
На порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції проігнорував клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.
Вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги наданих ОСОБА_1 доказів на підтвердження погашення кредитної заборгованості. 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 вересня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 липня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 04вересня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 липня 2025 року з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Галицького районного суду Івано-Франківської області матеріали цивільної справи № 344/2425/21; у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень відмовлено, надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У жовтні 2025 року матеріали справи № 344/2425/21 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 17 листопада 2005 року укладений кредитний договір № ML-600/3581/2005, відповідно до умов якого відповідач отримав в кредит грошові кошти у розмірі 39 100,00 євро. 
25 липня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого відповідно є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір 
№ CrL-SMEI00/015/2008 (про надання кредитної лінії), відповідно до умов якого відповідач отримав 40 000,00 швейцарських франків.
Відповідно до кредитної заявки від 25 липня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ «ОТП Банк» з проханням видати транш в сумі 21 200,00 швейцарських франків, посилаючись на договір № CrL-SMEI00/015/2008. 
На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008, того ж дня між ПП «С В Я» та банком укладений договір поруки № SR-SMEI00/015/2008, за умовами якого поручитель прийняв на себе зобов`язання за повне та своєчасне виконання боржником боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі.
Згідно з кредитною заявкою від 15 серпня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ «ОТП Банк» з проханням видати транш в сумі 8 550,39 швейцарських франків, посилаючись на договір № CrL-SMEI00/015/2008.
Відповідно до кредитної заявки від 13 жовтня 2008 року ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ «ОТП Банк» з проханням видати транш в сумі 10 249,61 швейцарських франків, посилаючись на договір № CrL-SMEI00/015/2008.
17 лютого 2009 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 1 до з кредитного договору від 17 листопада 2005 року 
№ ML-600/3581/2005, пунктом 2.1.3 якого передбачено право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань. Зобов`язання позичальника щодо повного дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги. 
19 квітня 2010 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 2 до кредитного договору від 17 листопада 2005 року 
№ ML-600/3581/2005, згідно з пунктом 2.1 якого сторони погодили розмір фіксованої процентної ставки.
19 квітня 2010 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір № 3 до кредитного договору від 17 листопада 2005 року 
№ ML-600/3581/2005, згідно з яким сторони вирішили внести зміни до пункту 1.9.1 кредитного договору від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 шляхом його викладення у новій редакції. 
Відповідно до кредитної заявки від 22 липня 2011 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «ОТП Банк» з проханням видати транш в розмірі 390 800,00 грн, посилаючись на договір №CrL-SMEI00/015/2008 (а.с.142 том 1).
Додатковим договором від 23 січня 2012 року №2 кредитний договір від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 (про надання кредитної лінії) доповнено пунктом 2.1.3.2. щодо права банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань за кредитним договором, яке настає з дати отримання позичальником відповідної письмової вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 60 календарних днів з дати отримання вимоги.
Додатками до додаткових договорів від 24 грудня 2012 року № 3, від 21 листопада 2013 року № 4, від 22 травня 2014 року № 5, від 17 лютого 2015 року № 6, 
від 16 травня 2016 року № 7, від 22 вересня 2017 року № 8, від 27 квітня 2018 року № 9, від 15 лютого 2019 року № 10, від 09 грудня 2019 року № 11 є графіки платежів за договором про надання кредитної лінії.
Відповідно до кредитної заявки від 09 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «ОТП Банк» з проханням видати транш в розмірі 763 684,90 грн, посилаючись на договір № ML-600/3581/2005.
09 червня 2016 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір №4, яким заборгованість за основним договором було розділено на два кредити: кредит № 1 - 610 947,92 грн; кредит № 2 - 152 736,98 грн.
Сторони досягли згоди щодо зміни фіксованої процентної ставки з 10,03 % до 13 %, уклавши додаткові договори від 29 вересня 2017 року № 5, та від 27 квітня 2018 року № 6, від 15 лютого 2019 року № 7, від 09 грудня 2019 року № 8.
Згідно з наданим АТ «ОТП Банк» розрахунком заборгованості станом на 22 січня 2021 року ОСОБА_3 має заборгованість за кредитним договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 у загальному розмірі 744 672,23 грн, з яких: за траншем № 1 заборгованість за тілом кредиту становить 541 728,53 грн; заборгованість за процентами за користування кредитними коштами - 51 350,12 грн; за траншем № 2 заборгованість за тілом кредиту становить 151 566,17 грн; заборгованість за процентами за користування кредитними коштами - 27,41 грн. 
Станом на 22 січня 2021 року ОСОБА_3 має заборгованість за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 у загальному розмірі становить 241 597,36 грн, з яких: 227 355,79 грн - заборгованість за тілом кредиту; 14 241,57 грн - за процентами за користування кредитними коштами.
АТ «ОТП Банк» 07 липня 2020 року та 14 вересня 2020 року зверталося до відповідачів з досудовими вимогами про дострокове погашення кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами ML-600/3581/2005 та № CrL-SMEI00/015/2008, які позичальник отримав 11 липня 2021 року та 18 вересня 2020 року, відповідно.
Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2025 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» (далі - ТОВ «Цикл Фінанс») про заміну сторони правонаступником задоволено. 
Залучено ТОВ «Цикл Фінанс» як правонаступника АТ «ОТП Банк» .до участі у справі за позовом АТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ПП «С В Я» про стягнення заборгованості.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України одним із видів забезпечення виконання зобов`язання може бути порука.
Згідно з частинами першою, другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.
Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Суть поруки як способу забезпечення виконання зобов`язання полягає у тому, що третя особа (поручитель) зобов`язується перед кредитором іншої особи нести відповідальність у разі невиконання останньою її обов`язку перед кредитором.
Звертаючись до суду з позовом, АТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «Цикл Фінанс», посилалося на те, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка за договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 станом на 21 січня 2021 року становила 693 294,70 грн - заборгованість за тілом кредиту та 51 377,53 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами, а за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року 
№ CrL-SMEI00/015/2008 станом на 22 січня 2021 року - 227 355, 79 грн - заборгованість за тілом кредиту, 14 241,57 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами.

Вирішуючи позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що позивач надав належні докази, які підтверджують отримання ОСОБА_1 грошових коштів за кредитним договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 на загальну суму 841 516,12 грн, а за договором про надання кредитної лінії 
від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 - 574 900,14 грн, які він частково повернув на виконання умов вказаних договорів. 
За таких обставин апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту за договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 у розмірі 693 294,70 грн та солідарне стягнення зі ОСОБА_1 та ПП «С В Я» заборгованості за тілом кредиту за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 у розмірі 227 355, 79 грн. 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення зі ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами за кредитним договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 та стягнення солідарно зі ОСОБА_1 та ПП «С В Я» процентів за користування кредитними коштами за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008, апеляційний суд виходив з того, що право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося у зв`язку з пред`явленням до позичальника вимоги згідно з частиною другою 
статті 1050 ЦК України, яку він отримав 11 липня 2020 року, що є підставою для зменшення, визначеного банком розміру заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами. 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вирішуючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позивач не надав первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували наявність у нього заборгованості за кредитними договорами та її розміру, зокрема банківських виписок за його рахунку. 

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів виходить з такого. 

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаним положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій встановили, що на підтвердження отримання ОСОБА_1 грошових коштів за кредитними договорами від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 та від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 АТ «ОТП Банк», зокрема, надало: кредитні заявки ОСОБА_1 від 17 листопада 2005 року та від 09 червня 2016 року; валютні меморіальні ордери від 17 листопада 2005 року № 1 та від 09 червня 2016 №ARC2002X, а також кредитні заявки ОСОБА_1 від 25 липня 2008 року, від 15 серпня 2008 року, від 13 жовтня 2008 року, від 22 липня 2011 року; валютні меморіальні ордери від 25 липня 2008 року № 1, від 15 серпня 2008 року № 2, від 13 жовтня 2008 року № 6, від 22 липня 2011 року № 1. 

На підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за вказаними кредитними договорами банк надав відповідні розрахунки заборгованості. 

Натомість відповідач, непогоджуючись зі здійсненим банком розрахунком, надав власний контррозрахунок. 

Перевіривши суми заборгованості зі сплати процентів за користування кредитними коштами, урахувавши подані відповідачем заперечення та конттрозрахунок, а також погашення ОСОБА_1 боргу у розмірі 6 600,00 грн, суд апеляційної дійшов висновку, що за договором від 17 листопада 2005 року № ML-600/3581/2005 зі ОСОБА_1 підлягають стягненню проценти за користування кредитними коштами у розмірі 9 947,88 грн, а за договором про надання кредитної лінії від 25 липня 2008 року № CrL-SMEI00/015/2008 з відповідачів підлягають стягненню солідарно проценти за користування кредитними коштами у розмірі 149,36 грн, тобто лише ті, що нараховані в межах строку кредитування. 

Рішення суду першої інстанції з урахуванням змін, внесених після апеляційного перегляду, та постанова апеляційного суду не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 16 вересня 2020 року в справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року в справі № 554/4300/16, у яких зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Зазначене дає підстави для висновку про те, що виписка за банківським рахунком позичальника може бути належними доказом щодо заборгованості за кредитним договором, водночас не єдиним доказом, яким кредитодавець може підтвердити наявність у позичальника заборгованості за кредитним договором, як помилково вважає ОСОБА_1 . 

Колегія суддів Верховного Суду не бере до уваги посилання відповідача на те, що ухваливши заочне судове рішення, суд першої інстанції порушив його право на судовий захист, оскільки, ухвалюючи судове рішення у заочному порядку, місцевий суд дотримався вимог процесуального закону, а відповідач реалізував своє право на судових захист шляхом апеляційного та касаційного оскарження рішення суду першої інстанції. 

Доводи касаційної скарги про те, що на порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції проігнорував клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, є безпідставними, оскільки матеріали справи такого клопотання не містять, а в судовому засіданні 21 липня 2025 року був присутнім адвокат Гресько В. В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 .

За встановлених у цій справі обставин, оскаржувані судові рішення не суперечить висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі. 

Посилання відповідача на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази фактично зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи та здійсненою судами оцінкою доказів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи та у значній мірі зводяться до власного тлумачення відповідачем норм матеріального та процесуального права, що не свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції, з урахуванням змін, внесених після апеляційного перегляду, та суду апеляційної інстанції не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 26 жовтня 2021 року, з урахуванням змін, внесених після апеляційного перегляду, та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков   Р. А. Лідовець    Д. Д. Луспеник