П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 400/8247/25

Перша інстанція: суддя Мельник О.М.,
повний текст судового рішення
складено 16.01.2026, м. Миколаїв

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Голуб В.А.,
суддів: Кравченка К.В., Осіпова Ю.В.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2026 року у справі № 400/8247/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області з наступними вимогами:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
стягнути з Головного управління Національної поліції в Миколаївській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з обмеженнями, встановленими статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), тобто за шість місяців, у розмірі 102 717, 16 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2026 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області суд задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнув з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 7 443, 33 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу. Так, ОСОБА_1 вказав, що в період стягнення середнього заробітку у цій справі (з 03 листопада 2022 року до 29 травня 2025 року) підлягають застосуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Апелянт наголосив, що хоча законодавець і обмежив виплату шістьма місяцями, ця сума має бути стягнена в повному обсязі, без застосування принципу співмірності (пропорційності).
Враховуючи вищевикладене, апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу у якому просив залишити скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Представник Головного управління Національної поліції України в Миколаївській області вказав, що при стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Так, судом першої інстанції встановлено, що наказом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області № 732о/с від 03.11.2022 ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції. 
При звільненні, відповідач не виплатив позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової оплачуваної відпустки як учаснику бойових дій.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25.03.2025 у справі № 400/10880/24 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2022 рік, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення зі служби. 
29.05.2025 на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 400/10880/24 на розрахунковий рахунок позивача було нараховано компенсацію за 14 календарних днів невикористаної відпустки, як учаснику бойових дій, у сумі 7 443, 33 грн. 
При цьому відповідач не нарахував та не виплатив середній заробіток за час затримки виплати суми грошової компенсації.
Вважаючи, що він має право на виплату сум середнього заробітку, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Частково задовольняючи позов суд першої інстанції вказав, що відповідач повинен був виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців (182 календарних дні). Разом з тим, суд врахував розмір недоплаченої суми, істотність частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд стягнув 7 443, 33 грн.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Таким чином, законодавство про працю імперативно покладає на роботодавця обов`язок провести повний розрахунок із працівником у день його звільнення, виплативши всі належні йому суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо).
Невиконання цього обов`язку є підставою для притягнення роботодавця до відповідальності, встановленої статтею 117 КЗпП України.
Слід враховувати, що відповідно до статті 117 КЗпП України (в редакції з 19.07.2022 року) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Зі змісту чинної норми 117 КЗпП України вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 зроблено висновок про те, що обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що в цих правовідносинах при стягненні середнього заробітку має враховуватись розмір недоплаченої суми, істотність її частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, а також дії відповідача щодо її виплати.
Посилання апелянта на те, що середній заробіток має бути стягнутий за повні шість місяців, є помилковим, адже законодавче обмеження періоду стягнення шістьма місяцями не виключає обов`язку суду оцінювати співмірність заявленої до стягнення суми із розміром фактично невиплачених коштів та застосовувати критерії істотності частки при визначенні остаточного розміру виплати.
Посилання місцевого суду на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які були сформульовані до внесення змін до КЗпП України, не нівелюють правомірності висновків місцевого суду щодо зменшення розміру середнього заробітку.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, яким частково задовольнив позов.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС України.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції повно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, відповідають обставинам справи, судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального права та норми процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2026 року у справі № 400/8247/25 - залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 16 січня 2026 року у справі № 400/8247/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку виключно у випадках, передбачених ч. 4 ст. 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач | | В.А. Голуб
Судді | | К.В. Кравченко   Ю.В. Осіпов