УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року
м. Київ
справа № 275/569/20
провадження № 51-2171 ск 26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Брусилівського районного суду 
Житомирської області від 05 грудня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 березня 2026 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Брусилівського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 
02 березня 2026 року,   ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
У строк покарання, призначеного ОСОБА_5 , зараховано строк його попереднього ув`язнення з 28 квітня 2020 року по 19 січня 2021 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказіву провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 28 квітня 2020 року, близько 03 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неодноразових прохань своєї матері ОСОБА_6 про позбавлення її життя у зв`язку з болями, які вона відчувала внаслідок хвороби, керуючись внутрішнім переконанням правильності своїх дій, прийняв рішення про позбавлення життя ОСОБА_6 шляхом утоплення в річці Здвиж, яка знаходиться неподалік від місця їх проживання, таким чином позбавити матір від страждань, які вона відчувала від хвороби.
Реалізуючи свій злочинний умисел на позбавлення життя матері шляхом утоплення та бажаючи настання її смерті, ОСОБА_5 , враховуючи прохання ОСОБА_6 та прагнучи, на його думку, припинити її страждання, пов`язані зі станом здоров`я, перебуваючи за місцем свого проживання в 
АДРЕСА_1 , підійшов до своєї матері, яка через хворобу не могла самостійно пересуватися, взяв її на руки та поніс до річки Здвиж, після чого, усвідомлюючи, що внаслідок похилого віку та стану здоров`я вона не зможе самостійно вибратися з води та фактично позбавлена можливості до самозбереження, умисно скинув її у воду в місці, звідки вона не могла самостійно дістатися берега, та залишив там, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_6 смерть шляхом утоплення.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 на підставі 
п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.
В обґрунтування зазначає, що в основу обвинувального вироку покладено суперечливі докази, а судами попередніх інстанцій не доведено поза розумним сумнівом, що саме ОСОБА_5 позбавив життя свою матір, оскільки сукупність досліджених доказів не виключає версію самогубства потерпілої, про яке вона неодноразово заявляла. При цьому стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів того, що саме засуджений супроводжував потерпілу до річки та позбавив її життя. Вказує, що за повідомленнями сестри засудженого та поясненнями лікаря, ОСОБА_5 фізично не міг би підняти та донести матір до річки, а потерпіла, навпаки, за станом здоров`я могла самостійно проходити 150-200 метрів за потреби. Зазначає, що потерпіла не була повністю безпорадною, адже свідки вказували на її здатність самостійно пересуватися, виходити з будинку, відвідувати магазин та працювати на городі, що також підтверджується окремими медичними даними. Висновок комісійної судово-медичної експертизи № 92 від 04.06.2020, яким констатовано обмеження її здатності до самостійного пересування, на думку сторони захисту, суперечить показанням свідків. Крім того, посилається на істотні порушення кримінального процесуального закону під час проведення слідчих експериментів від 28 та 
29 квітня 2020 року, зокрема, проведення їх у нічний час, без участі захисника, із різними вихідними даними щодо маршруту, а також на відмінності у встановленій відстані від місця проживання до річки (329 м, 315 м, 324 м), що ставить під сумнів достовірність отриманих результатів. Окрім того, засуджений вказував на застосування до нього примусу після затримання та перебування у стані алкогольного сп`яніння, а також на надання ним неоднозначних показань під час слідчого експерименту. Окремо захисник посилається на акт застосування службового собаки від 28.04.2020, відповідно до якого схема руху службового собаки відрізняється від маршруту руху засудженого під час проведення з ним слідчих експериментів. Також стверджує, що молекулярно-генетична експертиза не підтвердила наявності ДНК ОСОБА_5 на тканині, яка належить потерпілій,вилученій на березі річки, що свідчить про те, що засуджений не переносив потерпілу до річки.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 
ст. 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Зі змісту касаційної скарги слідує, що частина доводів захисника ОСОБА_4 по суті зводиться до неповноти судового розгляду та незгоди з висновками судів щодо фактичних обставин даного кримінального провадження, які, з огляду на положення ч. 1 ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Статею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно положень ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За прецедентною практикою Європейського Суду, суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.
Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості  ОСОБА_5  у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу. 
Так, суд дійшов висновку про винуватість  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі сукупності доказів, детальний зміст яких наведено у вироку, зокрема: 
- показань потерпілої ОСОБА_7 , яка повідомила, що не вважає свого брата ОСОБА_5 винним у смерті матері. Їх мати перед смертю довго хворіла, казала що не хоче жити й хоче покінчити життя, від неї вдома ховали ножиці й ножі, брат допомагав їй з купівлею їжі та ліків. Вона спілкувалася з матір`ю по телефону за день до смерті, остання прощалася з нею, бо хотіла вчинити самогубство. Мати іноді вилазила з вікна кімнати на подвір`я, там була мала висота та вона перелазила з підвіконня, могла пересуватися сама. Але вона особисто не бачила, щоб мати сама ходила, вона могла пересуватись лише на колінах. За городом в заборі є отвори, мати могла там пролізти та добратись до річки. Між братом і матір`ю були хороші відносини, але мати після лікування та через хворобу і болі іноді була неадекватною, говорила погані речі. Вважає, що її брат не міг би на руках нести матір до річки, бо він не мав такого здоров`я й сил, а мати важила 60 кг. Про смерть матері вона дізналася, коли зранку подзвонив брат і повідомив, що вона пропала. Коли приїхала в село, матір вже знайшли в річці. Брата бачила ввечері того ж дня на слідчій дії, він був у поганому стані, його трусило, був п`яний, він жалівся, що до нього застосовували силу. Казав, що матір не вбивав. Вважає, що мати могла сама втопитись, відстань до хати мати могла подолати, на її тілі не бачила синяків чи ушкоджень, на руці в неї була перчатка, на колінах - ганчірки; 
- показань свідка ОСОБА_8 про те, що 28.04.2020 він як працівник МНС чергував. Надійшло повідомлення з відділу поліції щодо ймовірно зниклої особи, вони виїхали на місце, на яке вказали поліцейські, там очікувала поліція. На це місце привела собака, разом з пожежним рятувальником за допомогою надувного човна почали досліджувати дно річки, почали вище від течії, спустившись нижче орієнтира, на який вказали, десь на півтора метра, там відчули щось, підняли та побачили, що це тіло людини, після цього його підняли. Там є ґрунтова дорога, яка йде до заходу у річку, у самій річці йти тяжко, у квітні рослинності майже не було, до самої річки десь метрів 10, то вже болотиста трясовина, були у чоботях, було важко йти. Це був один з рибальських заходів, стежка була прим`ята. Тіло від сухої ділянки знаходилось у воді від початку берега до акваторії десь в 1,5 метрах; бабуся була маленька, на його думку, її вага не більше 50 кг;
- показань свідка ОСОБА_9 , який вказав, що він є лікарем і лікував ОСОБА_6 за вісім місяців до події з приводу остеохондрозу з вираженим больовим синдромом, їй зняли сильний больовий синдром та виписали додому. Вона могла самостійно пересуватись на 20-30 метрів. Після лікування 
ОСОБА_6 було надано рекомендації, приписано знеболюючі препарати, які знімають та полегшують біль, оскільки виражений больовий синдром заважає пересуватись вільно, препарати тільки знімають біль;
- показань свідка ОСОБА_10 , про те, що проживає по сусідству з обвинуваченим, який доглядав за матір`ю, коли у неї відібрало ноги. 
ОСОБА_6 могла ходити по двору і, вважає, до магазину. За тижня три до її смерті він бачив її біля магазина, вона йшла з палочкою, іноді виходила за подвір`я, там спілкувалися. Про те, що матір ОСОБА_5 втопилась йому сказали.  ОСОБА_6 два рази вилазила через вікно у двір, останнім часом була пригнічена, не хотіла жити. Річка знаходиться близько 150-200 метрів від їх будинку, якщо по дорозі - то до 300 метрів. Вважає, що ОСОБА_6 могла самостійно пройти до річки, а обвинувачений не міг фізично донести матір до річки, бо в нього не вистачило б сил;
- показань свідка ОСОБА_11 , який зазначив, що в той ранок був у 
ОСОБА_12 , прийшов ОСОБА_13 і сказав, що пропала мати. Вони шукали її в трьох, зокрема, біля річки й біля мосту, але не знайшли й повернулися додому. Потім приїхала слідча, знайшли тіло в річці. ОСОБА_5 доглядав за матір`ю, за кілька днів до смерті бачив, як  ОСОБА_6 ходила по городу;
- показань свідка ОСОБА_14 , який вказав, що є кінологом, та в квітні 2020 року прийшов виклик про зникнення людини. Приїхали на місце, в будинку собака взяла слід по речам обвинуваченого і довела до самої річки, про що склали відповідний акт і одразу залишили місце події. Йшли за собакою по городу, потім через дитячу площадку, потім по асфальту і спустились до річки, ґрунт твердий був, біля самої річки вже грязюка, там були сліди ніг. Речі для собаки, що взяла слід, давали слідчі, з ліжок, які були в кімнаті, там було два ліжка, сина та матері. Собака з одного ліжка слід не взяла, взяла з іншого, першою дали подушку потерпілої, але собака не взяла слід, з іншого ліжка взяла. Собака бере найбільш свіжий маршрут. Слідова інформація зберігається близько 12 годин;
- показань експерта ОСОБА_15 , який в судовому засіданні підтвердив, що при проведенні судово-медичної експертизи № 92 від 04.06.2020 бралися до уваги висновок огляду трупа ОСОБА_6 та висновок експерта № 395, зокрема, в частині оцінки виявлених ушкоджень на нижніх кінцівках у виді синців. Серед вихідних даних не було факту, що наколінники з ганчірки були закріплені саме на суглобах ОСОБА_6 та захищали ноги чи суглоби від ушкоджень при повзанні, але все одно виявлені синці були не характерні для слідів від пересування навколішках на значну відстань;
- показань експерта ОСОБА_16 , який підтвердив, що при проведенні експертизи № 92 від 04.06.2020 бралися до уваги і відомості з протоколу огляду місця події. Оцінюючи тілесні ушкодження на ногах потерпілої, прийшли до висновку, що вони не могли утворитися при пересуванні навколішках;
- протоколу огляду місця події від 28.04.2020, згідно з яким місцем огляду є берег річки Здвиж в смт. Брусилів, неподалік вулиці Партизанської, де було виявлено труп ОСОБА_6 ;
- акту про застосування службової собаки від 28.04.2020, з якого вбачається, що службова собака з домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 взяла слід та пройшла до річки Здвиж, де виявили зниклу ОСОБА_6 ;
- висновку експерта № 395 від 28.04.2020, з якого слідує, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок утоплення у воді, що підтверджується характерними для цього виду смерті ознаками, зокрема, наявністю рідини у шлунку, емфізематозним здуттям легень, крововиливами під плевру, ознаками швидко насталої смерті та виявленням панцирів діатомового планктону. При цьому будь-яких патологічних змін внутрішніх органів або тілесних ушкоджень, які могли б спричинити смерть, не встановлено. Виявлені на тілі потерпілої синці в ділянці колінних суглобів та правої кисті віднесено до легких тілесних ушкоджень, які не перебували у 
причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті;
- висновку експерта № 1026/35 від 27.05.2020 про те, що тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_6 , не характерні для пересування навколішках по бруківці, асфальту, піщаній суміші, стерні згорілого очерету;
- висновку судово-психіатричного експерта № 120-2020 від 12.05.2020, згідно з яким ОСОБА_5 в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні вчинки, психічним захворюванням, або слабоумством не страждав, та в тимчасово хворобливому розладі психічної діяльності, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними - не перебував. 
В період вчинення ним злочину знаходився в стані звичайного алкогольного сп`яніння. ОСОБА_5 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період часу, до якого відносяться інкриміновані йому протиправні вчинки, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на даний час. По своєму психічному стану не потребує в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру;
- протоколу слідчого експерименту від 28.04.2020 за участю ОСОБА_5 , в ході якого він заперечував вбивство матері, вказував на застосування примусу після затримання та перебування «в запої», після уточнень вказав маршрут, по якому заніс матір до річки та кинув у воду;
- протоколу проведення слідчого експерименту від 29.04.2020 з ОСОБА_5 , під час якого він показав місце, де знайшов матір у дворі біля вікна, яка лежала на землі і просила допомогти покінчити їй життя самогубством, після чого взяв її на руки та пішов до річки Здвиж, де кинув матір у воду і пішов додому;
- висновку експерта № 92 від 01.06.2020, про те, що при відсутності будь-яких пошкоджень чи нашарувань на одязі ОСОБА_6 , як при огляді на місці події, так і в ході експертизи трупа в морзі, а також відсутність саден на нижніх кінцівках, пересування потерпілої навколішки можна виключити, незалежно від наявних у неї соматичних та функціональних захворювань та станів.
За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена повністю, та його дії підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Надаючи оцінку версії сторони захисту про те, що потерпіла самостійно дісталася до річки та вчинила самогубство шляхом утоплення, місцевий суд виходив із сукупності досліджених доказів та встановив, що смерть ОСОБА_6 настала внаслідок утоплення у воді, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 395. При цьому будь-яких тілесних ушкоджень чи патологічних змін, які могли бути самостійною причиною смерті, не виявлено.
Суд врахував показання свідків та потерпілої, з яких убачається, що ОСОБА_6 , незважаючи на наявні захворювання та скарги на стан здоров`я, могла пересуватися самостійно лише на незначні відстані. Водночас, місце виявлення її тіла знаходилося на відстані понад 300 м від будинку, а шлях до нього пролягав через ділянки з різним покриттям, зокрема, асфальтованим, ґрунтовим та болотисті відрізки місцевості.
Оцінюючи можливість самостійного пересування потерпілої до річки, суд врахував висновок комісійної судово-медичної експертизи № 92 від 04.06.2020, відповідно до якого можливість її пересування навколішки за встановлених обставин була виключена незалежно від наявних захворювань та функціональних розладів. Крім того, виявлені на тілі потерпілої ушкодження не були характерними для пересування навколішки на значну відстань. Вказане підтверджено під час судового розгляду експертами ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які пояснили, що зафіксовані тілесні ушкодження не могли утворитися внаслідок такого способу пересування.
З огляду на відсутність будь-яких слідів, які б свідчили про самостійне пересування потерпілої до місця її загибелі, місцевий суд визнав необґрунтованою версію сторони захисту про самогубство ОСОБА_6 .Суд також звернув увагу на внутрішню суперечливість цієї версії, оскільки посилання на тяжкий стан здоров`я, пролежні та постійний біль, як мотив самогубства, не узгоджуються з твердженнями про здатність потерпілої самостійно подолати значну відстань складною місцевістю.
Додатково суд врахував дані акту про застосування службової собаки від 28.04.2020, відповідно до якого собака взяла слід саме від речей ОСОБА_5 та привела до місця виявлення тіла потерпілої. Ця обставина, у поєднанні з показаннями свідків щодо складності пересування поблизу водойми через болотистий та багнистий берег, підтверджує висновок суду про те, що потерпіла самостійно до річки не пересувалася.
На підставі наведеного суд першої інстанції дійшов висновку, що сукупність досліджених доказів вказує про причетність ОСОБА_5 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Відхиляючи доводи сторони захисту про фізичну неможливість обвинуваченого перенести потерпілу до річки, суд виходив із того, що за показаннями свідків та матеріалами кримінального провадження ОСОБА_6 мала незначну вагу та невелику статуру. При цьому протокол слідчого експерименту від 15.01.2025, на який посилався захист, обґрунтовано визнано неналежним доказом, оскільки його було складено майже через п`ять років після подій, що унеможливлює достовірне встановлення фізичного стану та можливостей обвинуваченого на момент вчинення кримінального правопорушення.
Не спростовує винуватість ОСОБА_5 і висновок експерта 
№ СЕ-19-20/14850-Б від 22.07.2020 щодо відсутності його генетичних ознак на виявленій біля річки тканині, оскільки такий висновок лише свідчить про відсутність слідів обвинуваченого на конкретному об`єкті дослідження та не виключає встановлених судом обставин вчинення злочину.
Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов висновку, що обвинувачений усвідомлював похилий вік, фізичний стан та безпорадність потерпілої, однак переніс її до річки та залишив у воді, передбачаючи неминучість настання смерті та бажаючи такого наслідку. 
Стосовно доводів про отримання показань  ОСОБА_5 внаслідок застосування працівниками поліції незаконних методів досудового розслідування суд зазначив, що його твердження про неправомірні дії працівників поліції не знайшли свого підтвердження під час перевірки в межах кримінального провадження № 42022062190000043. Постановою слідчого другого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Хмельницькому від 28.09.2022 дане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях працівників поліції складу кримінального правопорушення. У межах розслідування були допитані обвинувачений і свідки, досліджені матеріали кримінального провадження, а службовим розслідуванням порушень законодавства з боку працівників поліції не встановлено. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що процесуальні дії за участю ОСОБА_5 проводилися під впливом незаконного примусу.
Не погодившись із вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу.
За приписами статті 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , яка є аналогічною доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належних висновків про відсутність підстав для її задоволення, при цьому, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.
Щодо доводів сторони захисту про можливість самогубства потерпілої та її самостійного пересування до місця виявлення тіла, апеляційний суд вказав, що такі твердження спростовуються сукупністю досліджених доказів, зокрема, показаннями свідків, протоколами огляду місця події, актом про застосування службової собаки, висновками судово-медичних експертиз та показаннями експертів ОСОБА_15 і ОСОБА_16 . Суд звернув увагу, що відстань від будинку до місця виявлення тіла становила понад 300 метрів та проходила місцевістю з різним покриттям, тоді як експерти категорично виключили можливість пересування потерпілої навколішки на таку відстань, оскільки виявлені на її тілі ушкодження не були характерними для такого способу пересування. Крім того, будь-яких слідів, які б підтверджували самостійне пересування потерпілої до річки, встановлено не було.
Окремо апеляційний суд зазначив, що застосована під час огляду місця події службова собака взяла слід саме від речей ОСОБА_5 та привела до місця виявлення тіла потерпілої, тоді як слід від речей ОСОБА_6 встановлений не був. Також суд врахував показання учасників огляду місця події щодо складності пересування поблизу водойми через болотистий та багнистий берег, що додатково спростовує версію захисту про самостійне пересування потерпілої та вчинення нею самогубства.
Стосовно доводів про недопустимість протоколів слідчих експериментів від 28.04.2020 та 29.04.2020 суд дійшов висновку про їх безпідставність, погодившись із висновками суду першої інстанції про належність і допустимість зазначених доказів.
Так, під час проведення обох слідчих експериментів ОСОБА_5 був забезпечений захисником, добровільно відтворив обстановку події, показав маршрут до річки та продемонстрував свої дії, пов`язані з перенесенням матері до водойми. При цьому ні обвинувачений, ні його захисник не висловлювали 
будь-яких зауважень щодо порядку проведення слідчих дій, стану здоров`я обвинуваченого чи порушення його процесуальних прав.
Крім того, вказаний суд відхилив доводи захисту про порушення вимог ч. 4 
ст. 223 КПК України у зв`язку з проведенням слідчого експерименту від 28.04.2020 в нічний час. Суд зазначив, що відповідна слідча дія проводилася в період з 22:30 до 00:05 год. з метою максимально точного відтворення часу, умов та обстановки подій, які відбувалися саме в нічний час. За таких обставин проведення слідчого експерименту у зазначений період часу було обумовлене потребами досудового розслідування та не свідчило про порушення процесуальних прав обвинуваченого. Відтак суд погодився з висновком місцевого суду про відсутність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б зумовити визнання результатів цих слідчих дій недопустимими доказами.
Стосовно слідчого експерименту від 29.04.2020 апеляційним судом зазначено, що ОСОБА_5 повторно відтворив місце та спосіб вчинення кримінального правопорушення, надав послідовні пояснення та продемонстрував свої дії за участю захисника, який, як і сам обвинувачений, не висловлював жодних заперечень щодо проведення цієї слідчої дії. При цьому відмінність у вказаному ним маршруті до річки порівняно з маршрутом, встановленим із використанням службової собаки під час огляду місця події, не ставить під сумнів допустимість чи доказове значення цього протоколу, оскільки стосується лише окремих деталей, тоді як основні відомості, повідомлені обвинуваченим, узгоджуються з іншими доказами у справі. Суд також зазначив, що така неточність могла бути зумовлена вибірковим сприйняттям подій самим обвинуваченим через його тривале перебування у стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, суд обґрунтовано вказав, що подальша зміна ОСОБА_5 своїх показань під час судового розгляду сама по собі не свідчить про недопустимість протоколів слідчих експериментів, оскільки показання обвинуваченого та результати слідчого експерименту є самостійними процесуальними джерелами доказів.
З огляду на наведене апеляційний суд дійшов висновку, що доводи сторони захисту про самогубство потерпілої, можливість її самостійного пересування до місця виявлення тіла, а також про недопустимість протоколів слідчих експериментів спрямовані на переоцінку досліджених доказів та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин. Відтак не встановив підстав для сумніву в правильності висновків місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 . 
У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його скоєнні.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення.
Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.
З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від
08 жовтня 2019 року в справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року в справі
№ 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року в справі № 760/23459/17).
Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано.
Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено. 
Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2025 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 березня 2026 року щодо останнього. 
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3