ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року 
м. Київ

справа № 761/22529/24-ц
провадження № 61-5814св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., 

учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач - Департамент містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),
треті особи: Міністерство культури та інформаційної політики України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Едельман», Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Хілл»,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2025 року у складі колегії суддів Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Ящук Т. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Міністерство культури та інформаційної політики України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Едельман», Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Хілл», про скасування рішення органу місцевого самоврядування,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у якому просив:

- скасувати наказ Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 грудня 2018 року № 1398, яким затверджено Містобудівні умови та обмеження на нове будівництво на АДРЕСА_5, АДРЕСА_8, видані Товариству з обмеженою відповідальністю «Едельман» (далі - ТОВ «Едельман»);

- скасувати Містобудівні умови та обмеження на нове будівництво на АДРЕСА_5, АДРЕСА_8, видані ТОВ «Едельман» і зареєстровані за № MU01:7543-8787-2245-5120;

- стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 2 000 000,00 грн.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі рішень Київської міської ради від 31 жовтня 2006 року № 12/269 та від 16 березня 2006 року № 327/3418 земельні ділянки, загальною площею 2,1832 га, у АДРЕСА_1 були продані ТОВ «ЛВ-Холдинг». 

Надалі зазначені земельні ділянки об`єднувались, ділились та були продані ТОВ «Голден Хілл», а потім передані в суборенду ТОВ «Едельман».

На час звернення до суду з цим позовом земельні ділянки мають такі кадастрові номери: 8000000000:82:036:0134, 8000000000:82:036:0137, 8000000000:82:036:0130, 8000000000:82:036:0135, 8000000000:82:036:0131, 8000000000:82:036:0133, 8000000000:82:036:0138, 8000000000:82:036:0132. 

З листа Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_1 дізнався, що ТОВ «Едельман» було надано Містобудівні умови та обмеження для проєктування об`єкта будівництва «Будівництво офісно-житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , які були затверджені наказом Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 грудня 2018 року № 1398, за реєстраційним номером електронної системи MU01:7543-8787-2245-5120.

Позивач зазначав, що об`єкт будівництва розташований у центральній планувальній зоні міста Києва, у Центральному історичному ареалі міста Києва (рішення Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 370/1804), у зоні регулювання забудови 1 категорії, де максимальна висота будівництва не може перевищувати 27 метрів. Попри це в оскаржуваних містобудівних умовах та обмеженнях максимальна висота визначена до 73,5 метра.

Крім того, у Містобудівних умовах та обмеженнях не визначено і ряд інших обов`язкових параметрів, а саме максимальну щільність забудови, вони видані на забудову земельної ділянки (території), яка впритул прилягає до пам`ятки національного значення Башта № 5 Київської фортеці, 1833-1846 років. 

Вказане несе загрозу історичному традиційному середовищу пам`ятки національного значення, призведе до непоправних змін і спотворень, по суті ця пам`ятка втратить свою автентичність і історичний вигляд.

Крім того, земельні ділянки, на які видані Містобудівні умови та обмеження, вибули з державної власності протиправно, що підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 листопада 2023 року у справі № 910/10986/18, яка набрала законної сили та якою визнано незаконними і скасовано всі рішення Київради, на підставі яких земельні ділянки вибули з державної власності та були передані у приватну власність, а також договори купівлі-продажу цих земельних ділянок, тому і Містобудівні умови та обмеження не можуть бути чинними.

Також позивач зазначав, що задоволення культурно-естетичних потреб громадян є немайновим благом і право на це благо охороняється законом. Можливість і право реалізовувати свої культурно-естетичні потреби спогляданням, любуванням пам`ятками культурної спадщини, усвідомленням того, що вони є, що держава зберігає і охороняє культурну спадщину - це є немайновим благом і правом кожного громадянина, у тому числі і позивача, а відповідно, воно підлягає захисту на підставі цивільного законодавства. Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Отже, якщо забудовник здійснить будівельні роботи всупереч пам`яткоохоронному законодавству, він знищить або непоправно змінить пам`ятку культурної спадщини та спотворить у цьому місці історичний ареал і ландшафт міста, що, на думку позивача порушить його немайнові блага та право на задоволення культурно-естетичних потреб та інтересів.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Печерський районний суд міста Києва ухвалою від 13 листопада 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2025 року, клопотання Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про закриття провадження у цій справі задовольнив, провадження у справі закрив.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що предметом спору у цій справі є визнання протиправним індивідуального акта суб`єкта владних повноважень - наказу Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), тобто предметом спору є правомірність дій та рішень суб`єкта владних повноважень під час виконання ним владних управлінських функцій, покладених на нього законодавством. 

Таким чином, між позивачем, відповідачем і третіми особами відсутній будь-який спір про право власності чи інше речове право на земельну ділянку чи інші об`єкти нерухомого майна, а також у позивача відсутній будь-який майновий інтерес у відносинах з відповідачем або третіми особами, зокрема, щодо запроєктованого об`єкта будівництва або земельної ділянки, на якій цей об`єкт будується.

Отже, предметом позову в цій справі фактично є перевірка законності дій суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання його владних управлінських функцій, а підставами позову є нібито допущені відповідачем порушення норм адміністративного права. Тому, цей спір є публічно-правовим, у зв`язку з чим підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У травні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, заявник зазначив, що правові висновки Верховного Суду, на які послався апеляційний суд, не є подібними до спірних правовідносин, оскільки у цій справі позивач звернувся за захистом виключно свого приватного цивільного немайнового права та інтересу.

Також суди не звернули уваги і не дали оцінку правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 826/9341/17, від 19 червня 2019 року у справі № 802/385/18-а та від 06 листопада 2019 року у справі № 826/3731/18, які чітко сформулювали правила визначення юрисдикції та зазначили, що визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом із тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило, майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

У ТОВ «Едельман» як заявника на отримання Містобудівних умов та обмежень виникли публічно-правові відносини з Департаментом містобудування та архітектури, оскільки відповідач уповноважений владно керувати поведінкою ТОВ «Едельман» (у певній сфері), оскільки встановлює для товариства певні умови та обмеження, визначені оскаржуваними Містобудівними умовами та обмеженнями, яке зобов`язано виконувати ці вимоги та приписи, встановлені відповідачем у Містобудівних умовах та обмеженнях.

Тобто відповідач діє як суб`єкт владних повноважень саме щодо ТОВ «Едельман».

Водночас стосовно позивача відповідач не діє як суб`єкт владних повноважень, оскільки оскаржуваними Містобудівними умовами та обмеженнями відповідач не покладає на нього жодні обов`язки, тобто не управляє його поведінкою. Видані Містобудівні умови та обмеження порушують його приватні немайнові права в культурно-естетичній сфері. 

Тобто він як особа, у якої немає публічно-правових відносин із суб`єктом владних повноважень може звернутися лише за захистом свого цивільного права - майнового або немайнового.

Рух справи у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 29 травня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Печерського районного суду міста Києва.

04 грудня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 

Ухвалою від 12 грудня 2025 року Верховний Суд зупинив касаційне провадження у цій справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи № 308/17484/23 (провадження № 61-8165сво24).

Ухвалою від 26 лютого 2026 року Верховний Суд поновив провадження у цій справі.

Ухвалою від 26 лютого 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Ухвалою від 01 квітня 2026 року Верховний Суд передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 403 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 22 липня 2026 року повернула цю справу на розгляд відповідної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це і компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18)).

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 712/9272/17 (провадження № 14-345цс19)).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17, від 23 березня 2021 року у справі № 367/4695/20).

Правила про предметну юрисдикцію передбачають розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожний суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законом, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні керуватися суттю права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявленими вимогами, характером спірних правовідносин, змістом та юридичною природою обставин у справі.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, що виникають з індивідуальних, цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог.

Подібні правові висновки викладено також і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 210/5659/18 (провадження № 14-632цс19), від 27 жовтня 2020 року в справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20), від 12 жовтня 2022 року у справі № 183/41966/21 (провадження № 14-36цс22) та інших.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

Тобто в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які є порушеними, оспореними чи невизнаними.

У частині першій статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини першої статті 4 КАС України).

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21).

У справі, що переглядається, у червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про скасування наказу Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 грудня 2018 року № 1398, яким затверджено Містобудівні умови та обмеження на нове будівництво на АДРЕСА_5, АДРЕСА_8, видані ТОВ «Едельман», скасування Містобудівних умов та обмежень на нове будівництво на АДРЕСА_5 , АДРЕСА_8, видані ТОВ «Едельман» і зареєстровані за № MU01:7543-8787-2245-5120, стягнення моральної шкоди. 

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 зазначив, що у разі здійснення будівельних робіт всупереч пам`яткоохоронному законодавству забудовник знищить або непоправно змінить пам`ятку культурної спадщини та спотворить у цьому місці історичний ареал і ландшафт міста, що, на думку позивача, порушить його немайнові блага та право на задоволення культурно-естетичних потреб та інтересів.

Суди попередніх інстанцій зробили висновок, що позивач має право на звернення з цим позовом у порядку, передбаченому КАС України, у зв`язку з тим, що цей спір має ознаки публічно-правового спору, оскільки відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, який, зокрема, здійснює адміністративні управлінські повноваження, спір виник стосовно видання містобудівних умов та обмежень. Крім того, суди керувалися тим, що предметом позову у цій справі фактично є перевірка законності дій суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання його владних управлінських функцій, а підставами позову є нібито допущені відповідачем порушення норм адміністративного права. Отже, цей спір є публічно-правовим, у зв`язку з чим підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що подібні справи щодо оскарження громадянами - членами територіальних громад (з обґрунтуванням необхідності захисту громадських та приватних інтересів під час планування і забудови територій) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування (суб`єктів владних повноважень) стосовно забудови земельних ділянок на місцевому рівні (про надання дозволів на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердження відповідних проєктів землеустрою та надання земельних ділянок у користування, зміни їх цільового призначення, містобудівних умов та обмежень земельної ділянки та інших, виданих в інтересах інших осіб (забудовників, землекористувачів)) суди розглядають в порядку цивільного судочинства, у тому числі, враховуючи, що у таких справах вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України, оскільки фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті реалізації рішення суб`єкта владних повноважень або існувало на час його прийняття.

Зокрема, колегія суддів звертає увагу на постанови Верховного Суду у справах № № 826/14406/18, 815/2197/17, 640/13008/20, 809/78/16, 826/14406/18, 560/4501/20, 461/3634/17, 759/23414/20, 759/23377/20, 727/463/19, постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № № 815/1568/16, 804/3091/18.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2026 року у справі № 308/17484/23 (провадження № 61-8165сво24), до розгляду якої зупинялося провадження у цій справі, висловила правовий висновок щодо юрисдикції спорів, пов`язаних із оскарженням рішень органів державної влади та місцевого самоврядування у сфері забудови земельних ділянок.

Так, відповідно до зазначеного висновку незалежно від предмета та підстав позову спори щодо оскарження рішень органів державної влади та місцевого самоврядування (суб`єктів владних повноважень) стосовно забудови земельних ділянок на місцевому рівні, в результаті реалізації яких у інших осіб виникають цивільні права та/або обов`язки або які існували на час їх прийняття, є приватноправовими, які належить розглядати в порядку цивільного судочинства. У таких справах вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України, оскільки фактично підґрунтям і метою пред`явлення такої позовної вимоги є оспорювання цивільного права особи, що виникло в результаті реалізації рішення суб`єкта владних повноважень або існувало на час його прийняття.

Враховуючи такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, Верховного Суду, а також суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суди дійшли помилкових висновків про те, що ця справа повинна розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

У справі, що переглядається, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не звернули уваги на те, що позивач не був заявником виданого відповідачем наказу прозатвердження Містобудівних умов та обмежень на нове будівництво; видаючи такий наказ, відповідач як суб`єкт владних повноважень не здійснював безпосередньо щодо позивача владні управлінські функції, тому останній не є учасниками публічно-правових відносин, які виникли у зв`язку з виданням оскаржуваного у цій справі наказу.

Не є публічно-правовим спір між суб`єктом владних повноважень та суб`єктом приватного права - фізичною чи юридичною особою, у якому управлінські дії суб`єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної чи юридичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб`єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Зважаючи на викладене та з урахуванням наведених вище положень процесуального закону, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив помилковий висновок про закриття провадження у цій справі.

Тому Верховний Суд приймає аргументи касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права.

З огляду на те, що оскаржувані ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, тому Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2025 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі. 

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції (частина четверта статті 406 ЦПК України).

Оскільки доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

С. Ю. Мартєв