П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/11140/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернова Ганна Валеріївна 
Суддя-доповідач - Томчук А.В. 
21 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Томчука А.В. 
суддів: Драчук Т. О.  Савицької Н.В. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , у якому просив: визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» з розрахунку 100000,00 грн за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 02.11.2022 по 30.06.2023 внаслідок отримання травми, пов`язаної із захистом Батьківщини; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити зазначену додаткову грошову винагороду за вказаний період.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2026 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 168 від 28.02.2022, з розрахунку 100000,00 грн за час перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я за період з 03.03.2023 по 30.05.2023 включно внаслідок отримання травми, пов`язаної із захистом Батьківщини. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 зазначену додаткову грошову винагороду за вказаний період. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не заперечує тяжкість отриманого позивачем поранення та в цілому визнає право позивача на отримання додаткової винагороди у розмірі 100000 грн за період перебування на лікуванні з 03.11.2022 по 02.03.2023, проте не визнає право на виплату за період з 03.03.2023 по 30.05.2023 з огляду на відсутність постанови ВЛК про продовження лікування понад 4 місяці. Суд встановив, що позивач перебував на безперервному лікуванні за кордоном і фізично не міг пройти військово-лікарську комісію, а медичні виписки належним чином підтверджують перебування на стаціонарному лікуванні у спірний період. Водночас суд відмовив у задоволенні позову за період з 02.11.2022 по 02.03.2023, оскільки встановив, що за цей період відповідачем було нараховано додаткову винагороду на підставі відповідних наказів, а також відмовив за період з 01.06.2023 по 30.06.2023, оскільки перебування позивача на лікуванні у цей період матеріалами справи не підтверджено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10.04.2026 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги положення низки нормативно-правових актів, зокрема Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Постанови КМУ від 30.08.2017 № 704, Порядку виплати грошового забезпечення № 260. Відповідач наголошує, що відповідно до пункту 11 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» загальний час безперервного перебування військовослужбовця в закладах охорони здоров`я та у відпустці для лікування не повинен перевищувати 4 місяців підряд, а продовження лікування понад цей строк здійснюється на підставі відповідної постанови ВЛК та наказу командира військової частини. Скаржник стверджує, що у матеріалах справи відсутні постанови ВЛК про продовження лікування позивача понад 4 місяці, тобто з 03.03.2023, а тому відсутні підстави для нарахування та виплати додаткової винагороди за період з 03.03.2023 по 30.05.2023.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10.04.2026 скасувати частково - в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 01.12.2022 по 02.03.2023 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та зобов`язати нарахувати і виплатити додаткову винагороду з розрахунку 100000,00 грн за час перебування на стаціонарному лікуванні за період з 01.12.2022 по 30.05.2023. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову за період з 01.12.2022 по 02.03.2023, ґрунтувався на довідці про нараховану додаткову винагороду, наданій відповідачем, проте фактично відповідачем було долучено лише один розрахунковий документ - довідку про виконання реєстру зарахування коштів від 30.12.2025, яка підтверджує зарахування лише 98948,39 грн за листопад 2022 року. Позивач стверджує, що відповідачем не надано жодного належного та допустимого доказу фактичного зарахування додаткової винагороди за грудень 2022 року, січень, лютий та березень 2023 року. На підтвердження своїх доводів позивач посилається на відповідь військової частини НОМЕР_1 від 15.01.2025 № 797 на адвокатський запит, з якої вбачається відсутність відомостей про фактичне нарахування та виплату за спірний період, а також просить прийняти додаткові докази - виписку по банківському рахунку та довідку про доходи.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 , в якому заперечив щодо доводів і мотивів такої скарги та просив залишити оскаржуване судове рішення без змін. У відзиві позивач зазначає, що апеляційна скарга відповідача не містить конкретизації того, які саме норми процесуального права були порушені судом першої інстанції, а наведення переліку нормативно-правових актів має виключно декларативний характер. Позивач вказує, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт перебування позивача на безперервному лікуванні за кордоном та фізичну неможливість проходження військово-лікарської комісії на території України.
Військова частина НОМЕР_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалась, хоча матеріали адміністративної справи містять докази повідомлення останньої про відкриття апеляційного провадження у справі.
Інших заяв від учасників справи до суду не надходило.
З урахуванням приписів статті 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційних скарг та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з наступного.
Приписами частин першої - третьої статті 308 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та брав безпосередню участь у бойових діях, пов`язаних із захистом Батьківщини, стримуванням і відсіччю збройної агресії російської федерації проти України.
02.11.2022 поблизу н.п. Курдюмівка, Бахмутського району Донецької області, за обставин безпосередньої участі у бойових діях, внаслідок бойового ураження, позивач одержав мінно-вибухову травму: вогнепальне осколкове поранення правого стегна та гомілки, вогнепальне осколкове сліпе поранення правого передпліччя, лівої кисті з вогнепальним переломом стегнової кістки в нижній третині, великогомілкової кістки у верхній третині, правої променевої кістки в середній третині, вогнепальні відкриті переломи 1,2,5 п`ястних кісток правої кисті, травматична ампутація нігтьової фаланги 1 пальця лівої кисті. Дане травмування не пов`язано з вчиненням кримінального чи адміністративного правопорушення, чи навмисного нанесення собі тілесного ушкодження.
Внаслідок отриманого поранення позивач перебував на стаціонарному лікуванні, у тому числі в закордонних закладах охорони здоров`я, з 02.11.2022 по 30.05.2023, а саме: з 02.11.2022 по 12.11.2022 - в КП «Новомосковська ЦРЛІЛ»; з 12.11.2022 по 12.11.2022 - у Військово-медичному клінічному центрі Західного регіону; з 15.11.2022 по 11.12.2022 - в ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_2 ); з 11.12.2022 по 12.12.2022 - в КНП «1 територіальне медичне об`єднання м. Львова»; з 14.12.2022 по 02.05.2023 - в Університетській клініці м. Бонн (Universitдtsklinikum Bonn); з 02.05.2023 по 30.05.2023 - в Німецькому Червоному Хресті у м. Бонн.
На підставі статті 78а, 61-а графи ІІ Розкладу хвороб ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2022 № 6039 позивачу нараховано додаткову винагороду за листопад 2022 року з розрахунку 100000 грн, що підтверджується довідкою про виконання реєстру зарахування коштів на рахунки одержувачів.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.12.2025 № 5496 внесено зміни до наказів від 05.01.2023 № 89, від 04.02.2023 № 632, від 05.03.2023 № 1848, від 03.04.2023 № 3233 щодо виплати позивачу додаткової винагороди з розрахунку 100000 грн за періоди: з 01.12.2022 по 12.12.2022, з 14.12.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.01.2023, з 01.02.2023 по 28.02.2023, з 01.03.2023 по 02.03.2023.
Згідно довідки про нараховану додаткову винагороду позивачу нараховано: у листопаді 2022 року - 6666,67 грн (бойові) та 93333,33 грн (лікування по пораненню); у грудні 2022 року - 96774,19 грн; у січні 2023 року - 96774,19 грн; у лютому 2023 року - 100000 грн; у березні 2023 року - 6451,61 грн (лікування по пораненню).
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежністю та територіальною цілісністю.
У силу вимог статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію», Кабінетом Міністрів України 28.02.2022 прийнята постанова № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168).
Абзацом 1 пункту 1 Постанови № 168 установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, зокрема тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), розмір додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100000 гривень, включати осіб, зазначених у цьому пункті, у тому числі тих, які «у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії».
Згідно з п. 2-1 Постанови № 168 порядок і умови виплати додаткової винагороди визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок № 260), у розділі XXXIV передбачає виплату додаткової винагороди на період дії воєнного стану.
Відповідно до пункту 10 розділу XXXIV Порядку № 260 у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100000 гривень також включаються військовослужбовці, які «у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), - з дня отримання такого поранення, включаючи час переміщення до лікарняного закладу (в тому числі з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого), або перебувають у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії».
Аналіз наведених норм Постанови № 168 та Порядку № 260 дає підстави для висновку про встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 гривень винагороди за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва) із захистом Батьківщини та факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення або перебування у відпустці для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії.
Щодо доводів апеляційної скарги військової частини НОМЕР_1 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, перебуваючи на безперервному стаціонарному лікуванні за кордоном (з 14.12.2022 по 02.05.2023 - в Університетській клініці м. Бонн; з 02.05.2023 по 30.05.2023 - в Німецькому Червоному Хресті у м. Бонн), фізично не мав можливості пройти військово-лікарську комісію на території України для підтвердження потреби у продовженні лікування понад 4 місяці. Медичні виписки, наявні в матеріалах справи, належним чином підтверджують перебування позивача на стаціонарному лікуванні у період з 03.03.2023 по 30.05.2023 включно.
Крім того, сам відповідач не заперечує тяжкість отриманого позивачем поранення та пов`язаність його із захистом Батьківщини, а також визнає право позивача на отримання додаткової винагороди за попередні періоди лікування, що свідчить про наявність обох необхідних умов для виплати спірної винагороди.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо необхідності наявності постанови ВЛК про продовження лікування понад 4 місяці як обов`язкової умови для виплати додаткової винагороди не ґрунтуються на нормах Постанови № 168 та Порядку № 260, які не ставлять право на виплату додаткової винагороди у залежність від наявності такої постанови. Посилання скаржника на Дисциплінарний статут Збройних Сил України, Статут внутрішньої служби Збройних Сил України та Постанову КМУ від 30.08.2017 № 704 мають декларативний характер, оскільки апеляційна скарга не містить обґрунтування того, яким чином зазначені нормативно-правові акти впливають на правовідносини, що є предметом спору.
Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог за період з 01.12.2022 по 02.03.2023, стверджуючи, що відповідачем не надано належних доказів фактичної виплати додаткової винагороди за цей період.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.12.2025 № 5496 внесено зміни до наказів від 05.01.2023 № 89, від 04.02.2023 № 632, від 05.03.2023 № 1848, від 03.04.2023 № 3233 щодо нарахування позивачу додаткової винагороди за періоди з 01.12.2022 по 31.12.2022, з 01.01.2023 по 31.01.2023, з 01.02.2023 по 28.02.2023, з 01.03.2023 по 02.03.2023. Також у матеріалах справи наявна довідка про нараховану додаткову винагороду, яка містить відомості про конкретні суми нарахувань за кожен місяць спірного періоду.
Предметом позову у цій справі є визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди. Суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, встановив, що відповідачем було вчинено дії з нарахування спірної додаткової винагороди за період з листопада 2022 року по 02.03.2023, що підтверджується відповідними наказами командира військової частини та довідкою про нарахування. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність бездіяльності відповідача щодо ненарахування додаткової винагороди за вказаний період.
Що стосується доводів позивача про відсутність фактичного зарахування коштів на його банківський рахунок, то колегія суддів зазначає, що позивач у суді першої інстанції заявляв позовні вимоги саме про визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати, а суд встановив факт нарахування на підставі наказів командира військової частини. Питання фактичного перерахування нарахованих коштів на банківський рахунок позивача є окремим від питання нарахування, і позивач не позбавлений можливості захистити свої права у встановленому законом порядку, якщо нараховані кошти фактично не були перераховані.
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині.
Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову та вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну правову оцінку наявним у справі доказам та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п.п. 29–30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994). При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (див. пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001).
Оскільки доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до приписів пункту 1 частини 1 статей 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до положень статті 139 КАС України не здійснюється. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційні скарги Військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Томчук А.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Савицька Н.В.