ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/289/25 пров. № А/857/46833/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2025р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Романківа Ігоря Михайловича, діючого на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. про визнання протиправною відмову в перерахунку пенсії, зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії із зарахуванням періоду трудової діяльності в подвійному розмірі (суддя суду І інстанції: Скільський І.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15.10.2025р., м.Івано-Франківськ, дата складання повного рішення суду І інстанції: не вказана),-

В С Т А Н О В И В:

15.01.2025р. за допомогою системи «Електронний суд» представник Романків І.М., діючий на підставі ордера на надання правничої допомоги від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправною відмову Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Івано-Франківській обл. щодо здійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 , оформлену рішенням № 0900-0202-8/2803 від 15.01.2022р. про відмову в перерахунку пенсії;
зобов`язати ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 30.12.2024р., зарахувавши до стажу періоди її роботи з 01.01.2004р. по 31.03.2022р., з 06.08.2022р. по 31.12.2022р. та з 02.01.2023р. по 08.07.2024р. у Комунальному некомерційному підприємстві /КНП/ «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;
стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені судові витрати (а.с.1-4).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами (а.с.11-12).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2025р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправною відмову ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. у здійсненні перерахунку пенсії ОСОБА_1 , оформлену листом № 0900-0202-8/2803 від 15.01.2022р.; зобов`язано ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2025р., зарахувавши до стажу період її роботи з 01.01.2004р. по 31.03.2022р., з 06.08.2022р. по 31.12.2022р. та з 02.01.2023р. по 29.02.2024р. у КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 800 грн. (а.с.59-65).

Не погодившись із винесеним рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл., який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.73-75).
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що із заявою про перерахунок пенсії, передбаченою Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 22-1 від 25.11.2005р. (далі – Порядок № 22-1) ОСОБА_1 не зверталася, відповідно рішення про відмову в перерахунку пенсії не приймалось. Позивач направила до пенсійного органу письмову заяву від 19.11.2024р. згідно Закону України «Про звернення громадян». Відтак, відповідь № 0900-0202-8/2803 від 15.01.2025р. носить інформаційний характер та не є рішенням про відмову в проведенні перерахунку пенсії.
Окрім цього, згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Оскільки Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» набрав чинності 01.01.2004р., тому в подвійному розмірі на підставі ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягають зарахуванню періоди роботи до 01.01.2004р., з цієї дати згідно п.16 Розділу ХV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», встановлено, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються виключно в частині визначення права на пенсію на пільгових умовах.
Отже, ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. правомірно не враховано позивачу стаж з 01.01.2004р. по 31.03.2022р., з 06.08.2022р. по 31.12.2022р. та з 02.01.2023р. по 29.02.2024р. у подвійному розмірі, оскільки відповідно до ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота у закладах охорони здоров`я зараховується до стажу в подвійному розмірі до 31.12.2003р., ця норма не поширюється на працівників які продовжують працювати у закладах відділень охорони здоров`я після набрання чинності Закону України.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як з`ясовано під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. та отримує з 17.03.2015р. пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (а.с.16-18, 26-36).
На адвокатський запит представника позивача від 30.12.2024р. відповідач ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. листом № 0900-0202-8/684 від 03.01.2025р. надіслав документи із пенсійної справи позивача (а.с.25-38).
Згідно наданих документів щодо обчислення, призначення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 під час призначення та перерахунків пенсії, стаж її роботи в шкідливих і важких умовах праці після 01.01.2004р. зарахований пенсійним органом в одинарному розмірі.
30.12.2024р. позивач через Портал електронних послуг ПФ України подала заяву до ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. про перерахунок пенсії у зв`язку з наданими додатковими документами (а.с.37-38).
На запит представника позивача від 10.01.2025р. ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. листом № 0900-0202-8/2803 від 15.01.2025р. повідомлено, зокрема, про те, що після набрання чинності Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.01.2004р. усі періоди страхового стажу обраховуються в одинарному розмірі. Крім того зазначено про те, що з 01.04.2024р. без звернення автоматично проведено індивідуально (масовий) по стажу абз.3 ч.4 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», стаж склав 55 років 01 місяць 03 дні (враховано по 29.02.2024р.), коефіцієнт страхового стажу – 0,55083 (а.с.41-43).

Не погоджуючись із відмовою пенсійного органу у перерахунку пенсії із зарахуванням до стажу позивача періоду його роботи з 01.01.2004р. по 31.03.2022р., з 06.08.2022р. по 31.12.2022р. та з 02.01.2023р. по 08.07.2024р. у КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» в подвійному розмірі, представник позивача звернувся до суду із розглядуваним позовом.

Частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в тому числі щодо пільг по обчисленню стажу) продовжують діяти і підлягають застосуванню після 01.01.2004р.
За правилами ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів п.16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи в закладі з надання психіатричної допомоги підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Отже, відмова відповідача зарахувати до стажу позивача в подвійному розмірі періоди його роботи в психіатричному закладі охорони здоров`я з 01.01.2004р. по 31.03.2022р., з 06.08.2022р. по 31.12.2022р. та з 02.01.2023р. по 29.02.2024р. у КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» не ґрунтується на вимогах чинного законодавства та є протиправною.
Водночас, для зарахування до стажу періоду роботи, зокрема з 01.03.2024р. по 08.07.2024р. (тобто по дату видачі довідки № 12343 від 08.07.2024) правових підстав немає, так як перерахунок по стажу проводиться не раніше ніж через 24 місяці після призначення (попереднього перерахунку) з урахуванням ч.4 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Оскільки стаж пораховано по 29.02.2024р., тому право на зарахування до страхового стажу періоду роботи з 01.03.2024р. позивач набуде не раніше 01.03.2026р.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із роз`ясненнями, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині незадоволених (відмовлених) позовних вимог щодо відповідача ГУ ПФ України в Рівненській обл., тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Стосовно решти позовних вимог колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для часткового задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Конституцією України, Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XIІ від 05.11.1991р. /Закон № 1788-XIІ/, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003р. /Закон № 1058-IV/, який набрав чинності 01.01.2004р.
Відповідно до преамбули Закону № 1058-IV цей Закон розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до п.3 ст.40 Закону № 1058-IV у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, то провадиться перерахунок пенсії з врахуванням страхового стажу після призначення пенсії.
За правилами п.16 Розділу XV «Прикінцеві положення» цього Закону до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Таке правове регулювання вказує на те, що положення Закону України «Про пенсійне забезпечення», в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах (в т.ч. щодо пільг по обчисленню стажу), станом на час звернення позивача за призначенням пенсії діяли і підлягали застосуванню відповідними суб`єктами під час виконання покладених на них функцій.

Відповідно до ст.60 Закону № 1788-XII робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у психіатричних закладах охорони здоров`я зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Статтею 62 Закону № 1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 637 від 12.08.1993р. /Порядок № 637/, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно із записами в трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 28.12.1987р. позивач:
з 01.08.1998р. працювала на посаді молодшої медсестри ванщиці;
з 01.04.2006р. переведена на посаду молодшої медсестри процедурного кабінету;
з 01.11.2006р. переведена на посаду молодшої медсестри палатної 7-го соматопсихіатричного відділення;
з 24.06.2010р. переведена на посаду молодшої медсестри ванщиці соматопсихіатричного відділення № 7;
з 26.07.2010р. переведена на посаду молодшої медсестри прибиральниці соматопсихіатричного відділення № 7;
з 01.09.2010р. переведена на посаду молодшої медсестри палатної соматопсихіатричного відділення № 7;
з 02.01.2015р. переведена на посаду молодшої медсестри психіатричного відділення сестринського догляду № 5;
з 17.10.2019р. Обласна психіатрична лікарня №2 реорганізована в КНП «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради» (запис № 10);
з 19.10.2021р. переведена на посаду молодшої медсестри психіатричного відділення №3;
з 31.03.2022р. звільнена з роботи у зв`язку із скороченням чисельності працівників;
з 06.08.2022р. прийнята на роботу молодшої медичної сестри психіатричного відділення сестринського догляду № 2;
з 31.12.2022р. звільнена з роботи у зв`язку з закінченням терміну контракту;
з 02.01.202023р. прийнята на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими психіатричного відділення сестринського догляду № 2;
з 31.08.2023р. звільнена з роботи у зв`язку з переведенням в КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради»;
з 01.09.2023р. прийнята на посаду молодшої медичної сестри з догляду за хворими психіатричного відділення сестринського догляду № 2 віддаленого структурного підрозділу № 2 (а.с.20-23).
Відповідно до довідки КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» № 12343 від 08.07.2024р. ОСОБА_1 з 29.12.1987р. по 31.03.2022р., з 06.08.2022р. по 31.12.2022р. та з 02.01.2023р. по теперішній час (08.07.2024р. - день видачі довідки) працювала в КНП «Івано-Франківський спеціальний заклад надання психіатричної допомоги Івано-Франківської обласної ради», який з 01.09.2023р. реорганізований шляхом приєднання в КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради»; робота за цей період дає право на подвоєння стажу згідно із ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (а.с.39).

Отже, матеріалами справи підтверджено і не заперечується відповідачами, що протягом спірного періоду позивач працював у психіатричних закладах охорони здоров`я.

За правилами ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та в силу приписів п.16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи у психіатричних закладах охорони здоров`я підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04.12.2019р. у справі № 689/872/17, від 20.04.2022р. у справі № 214/3705/17, від 27.04..2023р. у справі № 160/14078/22.

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що незарахування пенсійним органом до стажу позивача у подвійному розмірі періодів роботи у психіатричних закладах охорони здоров`я з 01.01.2004р. по 31.03.2022р., з 06.08.2022р. по 31.12.2022р. та з 02.01.2023р. по 29.02.2024р. не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України та є протиправним.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Позиція Верховного Суду щодо застосування ч.4 ст.245 КАС України, а саме, щодо можливості зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, була висловлена у постановах від 14.08.2018р. у справі № 820/5134/17, від 28.02.2020р. у справі № 806/3304/18, від 16.11.2020р. у справі № 640/5615/19, від 04.09.2021р. у справі № 320/5007/20, від 14.09.2021р. у справі № 320/5007/20 та від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19.
При цьому адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Верховний Суд у постановах від 23.12.2021р. у справі № 480/4737/19 та від 08.02.2022р. у справі № 160/6762/21 сформулював висновок, відповідно до якого ефективний спосіб захисту прав та інтересів особи в адміністративному суді має відповідати таким вимогам: забезпечувати максимально дієве поновлення порушених прав за існуючого законодавчого регулювання; бути адекватним фактичним обставинам справи; не суперечити суті позовних вимог, визначених особою, що звернулася до суду; узгоджуватися повною мірою з обов`язком суб`єкта владних повноважень діяти виключно у межах, порядку та способу, передбаченого законом.
Отже, ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання. Всі ці складові можна охопити єдиним терміном «ефективне правосуддя», що виступає еталоном для оцінки судової гілки влади та є запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Зважаючи на те, що позивач у період з 01.01.2004р. по 02.06.2016р. працював у психіатричному закладі охорони здоров`я, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність відмови в здійсненні перерахунку пенсії позивачу, зобов`язавши ГУ ПФ України в Івано-Франківській обл. провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01.07.2023р., зарахувавши до його стажу зазначений період роботи в подвійному розмірі згідно ст.60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Водночас, колегія суддів звертає увагу на доводи пенсійного органу, що відсутні докази того, що позивач звертався в установленому порядку із заявою про відповідний перерахунок пенсії.
Разом з тим, приймаючи до уваги позицію відповідача по справі, яка фактично заперечує право позивача на спірний перерахунок пенсії, відсутність будь-яких передумов для того, що пенсійний орган змінить таку позицію під час розгляду відповідної заяви позивача, розглядувані доводи апелянта не можуть вважатися достатньою і належною підставою для скасування судового рішення та відмови в задоволенні позову.
Також за таких умов спонукання позивача до звернення із відповідною заявою до пенсійного органу не вказує на ефективний судовий захист та носить суто формальний характер.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявленого позову із вищевказаних мотивів, обравши при цьому правильний спосіб правового захисту порушеного права позивача.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволені частково у визначений спосіб.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Відповідно до правил ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ в Івано-Франківській обл.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15.10.2025р. в адміністративній справі № 300/289/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	
Дата складання повного судового рішення: 16.07.2026р.