ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/1512/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Денисюк І. Г.,

за участю представників:
позивача - Мироненко Н. О. (самопредставництво, в режимі відеоконференції), 
відповідача-1 - не з`явилися, 
відповідача-2 - не з`явилися, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Запорізької міської ради

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.04.2026 (колегія суддів: Фещенко Ю. В. - головуюча, Джепа Ю. А., Соп`яненко О. Ю.) та рішення Господарського суду Запорізької області від 05.01.2026 (суддя Азізбекян Т. А.) у справі 

за позовом Запорізької міської ради

до: 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Аравікс", 2) Фізичної особи - підприємця Лущая Сергія Євгеновича

про скасування державної реєстрації права власності із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. У травні 2025 року Запорізька міська рада звернулася до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аравікс" (далі - ТОВ "Аравікс"), Фізичної особи - підприємця Лущая Сергія Євгеновича (далі - ФОП Лущай С. Є.), в якому просила: 

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсолют 2015" (далі - ТОВ "Абсолют 2015") на нерухоме майно, а саме: будівлю складу літ. "Б" загальною площею 8,4 м^2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи;

- скасувати державну реєстрацію права приватної власності Лущая Сергія Євгеновича на нерухоме майно, а саме: будівлю охорони літ. "А", загальною площею 16,9 м^2; будівлю складу літ. "В", загальною площею 8,3 м^2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.

1.2. Позовні вимоги Запорізької міської ради обґрунтовані тим, що під час здійснення заходів із контролю за належним використанням земель комунальної власності було встановлено, що об`єктів нерухомості або таких, які мають ознаки нерухомості, на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 не виявлено. Ця земельна ділянка захаращена чагарником і будівельним сміттям, має поглиблення в ґрунті. Як стверджувала Запорізька міська рада, земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 частково огороджена парканом, про що складено акт виїзду на місцевість від 24.03.2025, до якого додано фото цієї земельної ділянки.

Крім того, за доводами Запорізької міської ради, в листі Комунального підприємства "Муніципальна варта" Запорізької міської ради (далі - КП "Муніципальна варта") від 01.05.2025 № 01-12/664 про надання інформації зазначено про проведення перевірки дотримання вимог законодавства у сфері благоустрою за адресою: АДРЕСА_1. При візуальному обстежені території не виявлено об`єктів нерухомого майна. Територія частково огороджена металевим парканом і знаходиться в занедбаному стані. Крім того, під час обстеження території виявлено її захаращення будівельним і побутовим сміттям. За таких обставин позивач зазначав, що акт виїзду на місцевість від 24.03.2025 та лист КП "Муніципальна варта" від 01.05.2025 № 01-12/664 підтверджують факт відсутності нерухомого майна на земельній ділянці комунальної форми власності. Запорізька міська рада також зазначала, що в цьому випадку об`єкти нерухомості не були побудовані, тому в ТОВ "Аравікс" і ФОП Лущая С. Є. не виникло право власності на них, а подані ними документи державному реєстратору не відповідають дійсності. За таких обставин, на думку позивача, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснена з порушенням вимог законодавства та підлягає скасуванню в судовому порядку. 

2. Короткий зміст судових рішень 

2.1. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.01.2026, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.04.2026 у справі № 908/1512/25, відмовлено в задоволенні позову Запорізької міської ради.

2.2. Господарські суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Запорізької міської ради, виходили з того, що 25.09.2015 між Запорізькою міською радою (орендодавець) і ТОВ "Абсолют 2015" (на цей час змінено найменування на ТОВ "Аравікс") (орендар) було укладено договір оренди землі № 201505000100424, на виконання умов якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 площею 0,4797 га, строком до 10.06.2034, для розташування автосалону з торгово-діловим центром, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1; земельна ділянка передається в оренду разом із будівлями орендаря. За таких обставин суди виснували, що Запорізька міська рада при наданні ТОВ "Абсолют 2015" в оренду земельної ділянки встановила наявність на ній будівель і зазначила про них у договорі оренди землі від 25.09.2015 № 201505000100424. Крім того, як зазначили господарські суди, цільове призначення земельної ділянки з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 площею 0,4797 га - 03.07 для будівництва та обслуговування будівель торгівлі. Надалі, як установили господарські суди, ТОВ "Абсолют 2015" відчужило нерухоме майно на користь інших осіб, зокрема, Лущая С. Є. З урахуванням викладеного суди виснували про відсутність підстав для задоволення позову Запорізької міської ради.

Крім того, господарський суд першої інстанції, розглянувши цю справу по суті позовних вимог Запорізької міської ради, зазначив, що позивач обрав неефективний спосіб захисту, адже в разі задоволення позовних вимог не буде відновлено право Запорізької міської ради як власника землі. Разом із тим апеляційний господарський суд, переглянувши рішення господарського суду в апеляційному порядку, визнав помилковими такі висновки апеляційного господарського суду. Апеляційний господарський суд виснував, що вимоги про скасування державної реєстрації речового права за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди. При цьому апеляційний господарський суд зазначив, що такі помилкові висновки господарського суду першої інстанції не вплинули на правильність висновків суду по суті спору.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї 

3.1. Не погоджуючись із постановою Центрального апеляційного господарського суду від 08.04.2026 та рішенням Господарського суду Запорізької області від 05.01.2026 у справі № 908/1512/25, до Верховного Суду звернулася Запорізька міська рада з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Запорізької міської ради.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, Запорізька міська рада зазначає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Запорізька міська рада, звертаючись із касаційною скаргою, покликається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Запорізька міська рада вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили приписи статей 74, 79 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували положення статті 328 Цивільного кодексу України, приписи статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і не врахували висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 11.02.2020 у справі № 915/572/17, від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

3.4. Скаржник із покликанням на висновки Верховного Суду, викладені в зазначених постановах, стверджує, що особа може набути право власності на створене майно. Однак, за доводами Запорізької міської ради, в цьому випадку майно не було створене, а тому відповідачі на набули на нього право власності. За таких обставин, на думку скаржника, реєстрація права власності на неіснуюче майно є порушенням вимог Цивільного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то, за доводами скаржника, відповідні записи формально наділяють відповідачів певними юридичними правами щодо майна та одночасно створюють перешкоди в реалізації своїх прав законному власнику - Запорізькій міській раді.

3.5. ФОП Лущай С. Є. у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу Запорізької міської ради залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Крім того, ФОП Лущай С. Є. у відзиві на касаційну скаргу просить стягнути із Запорізької міської ради документально підтверджені судові витрати та розглянути питання щодо розподілу судових витрат упродовж п`яти днів після ухвалення постанови. При цьому, за доводами ФОП Лущая С. Є., Запорізька міська рада при наданні ТОВ "Абсолют 2015" в оренду земельної ділянки встановила наявність на ній будівель і зазначила про них у договорі оренди землі від 25.09.2015 № 201505000100424. Тому, на думку ФОП Лущая С. Є., доводи Запорізької міської ради щодо безпідставної реєстрації майна за відповідачами (відсутності цього майна на момент реєстрації) спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та засвідченими самим позивачем фактами.

4. Обставини справи, встановлені судами 

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що 20.01.2015 ТОВ "Абсолют 2015" (яке надалі змінило найменування на ТОВ "Аравікс") набуло у власність нерухоме майно, а саме: будівлю охорони літ. "А", загальною площею 16,9 м^2; будівлю складу літ. "Б", загальною площею 8,4 м^2; будівлю складу літ. "В", загальною площею 8,3 м^2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності від 02.02.2015 № 33004372, яке видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області.

4.2. 10.06.2015 Запорізька міська рада прийняла рішення № 74/289 "Про надання у користування на умовах оренди ТОВ "Абсолют 2015" земельної ділянки по АДРЕСА_1, для розташування автосалону з торгово-діловим центром".

4.3. 25.09.2015 між Запорізькою міською радою та ТОВ "Абсолют 2015" було укладено договір оренди землі № 201505000100424, відповідно до пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для розташування автосалону з торгово- діловим центром, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

4.4. Згідно з пунктом 3 зазначеного договору в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 площею 0,4797 га.

4.5. У пункті 11 договору оренди землі від 25.09.2015 № 201505000100424 сторони погодили, що цей договір укладено до 10.06.2034.

4.6. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2025 № 421509554 10.10.2017 було проведено поділ нерухомого майна, а саме: будівлі охорони літ. "А", загальною площею 16,9 м^2; будівлі складу літ. "Б", загальною площею 8,4 м^2.

4.7. Надалі, як установили господарські суди, зазначене майно було відчужене ТОВ "Абсолют 2015" на користь інших осіб, зокрема, Лущая С. Є.

4.8. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2025 № 421507098 21.04.2021 Лущай С. Є. за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.04.2021 № 536 набув право власності на будівлю складу літ. "В", загальною площею 8,3 м^2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

4.9. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.11.2021 № 286746665 Лущай С. Є. набув право власності на мийку самообслуговування з допоміжною будівлею літ. "А", загальною площею 100 м^2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, 

4.10. 30.12.2021 ТОВ "Абсолют 2015" (ідентифікаційний код юридичної особи: 39583979) змінило найменування юридичної особи на ТОВ "Аравікс" (ідентифікаційний код юридичної особи: 39583979).

4.11. Рішенням Запорізької міської ради від 20.05.2024 № 71 "Про перейменування вулиці Кам`яногірської на вулицю Скіфську у місті Запоріжжя" вул. Кам`яногірську перейменовано на вул. Скіфську.

4.12. Як зазначили господарські суди попередніх інстанцій, під час здійснення заходів із контролю за належним використанням земель комунальної власності було встановлено, що об`єктів нерухомості або таких, які мають ознаки нерухомості, на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 не виявлено. Ця земельна ділянка захаращена чагарником і будівельним сміттям, має поглиблення в ґрунті. Земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 частково огороджена парканом, про що складено акт виїзду на місцевість від 24.03.2025, до якого додано фото цієї земельної ділянки.

4.13. У листі КП "Муніципальна варта" від 01.05.2025 № 01-12/664 про надання інформації зазначено про проведення перевірки дотримання вимог законодавства у сфері благоустрою за адресою: АДРЕСА_1. При візуальному обстежені території не виявлено об`єктів нерухомого майна. Територія частково огороджена металевим парканом і знаходиться в занедбаному стані. Крім того, під час обстеження території виявлено її захаращення будівельним і побутовим сміттям. 

4.14. Позивач, вважаючи порушеними свої права внаслідок безпідставної, на його думку, державної реєстрації за відповідачами права власності на об`єкти нерухомого майна, звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом, у якому просив скасувати державну реєстрацію права власності із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.

5. Позиція Верховного Суду 

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини 1 статті 310, частиною 2 статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представника позивача, дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке. 

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги Запорізької міської ради до ТОВ "Аравікс", ФОП Лущая С. Є. про скасування державної реєстрації права приватної власності ТОВ "Абсолют 2015" на нерухоме майно, а саме: будівлю складу літ. "Б" загальною площею 8,4 м^2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи; скасування державної реєстрації права приватної власності Лущая С. Є. на нерухоме майно, а саме: будівлі охорони літ. "А", загальною площею 16,9 м^2; будівлі складу літ. "В", загальною площею 8,3 м^2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, із закриттям відповідного розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.

5.4. Позовні вимоги Запорізької міської ради обґрунтовані тим, що під час здійснення заходів із контролю за належним використанням земель комунальної власності було встановлено, що об`єктів нерухомості або таких, які мають ознаки нерухомості, на земельній ділянці з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 не виявлено. Ця земельна ділянка захаращена чагарником і будівельним сміттям, має поглиблення в ґрунті. Як стверджувала Запорізька міська рада, земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 частково огороджена парканом, про що складено акт виїзду на місцевість від 24.03.2025, до якого додано фото цієї земельної ділянки.

Крім того, за доводами Запорізької міської ради, в листі КП "Муніципальна варта" від 01.05.2025 № 01-12/664 про надання інформації зазначено про проведення перевірки дотримання вимог законодавства у сфері благоустрою за адресою: АДРЕСА_1. При візуальному обстежені території не виявлено об`єктів нерухомого майна. Територія частково огороджена металевим парканом і знаходиться в занедбаному стані. Крім того, під час обстеження території виявлено її захаращення будівельним і побутовим сміттям. 

За таких обставин позивач зазначав, що акт виїзду на місцевість від 24.03.2025 та лист КП "Муніципальна варта" від 01.05.2025 № 01-12/664 підтверджують факт відсутності нерухомого майна на земельній ділянці комунальної форми власності. Запорізька міська рада також зазначала, що в цьому випадку об`єкти нерухомості не були побудовані, тому в ТОВ "Аравікс" і ФОП Лущая С. Є. не виникло право власності на них, а подані ними документи державному реєстратору не відповідають дійсності. За таких обставин, на думку позивача, державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна здійснена з порушенням вимог законодавства та підлягає скасуванню в судовому порядку. 

5.5. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу № 908/1512/25 по суті позовних вимог, дійшли висновку про відмову в задоволенні позову Запорізької міської ради.

5.6. Запорізька міська рада не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернулася з касаційною скаргою на судові рішення в цій справі. Запорізька міська рада, звертаючись із касаційною скаргою, покликається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.7. Пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

5.8. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстав, зазначених у пункті 1 частини 2 цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та в постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права в подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій ухвалено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли в подібних правовідносинах.

5.9. Касаційна скарга Запорізької міської ради з покликанням на положення пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили приписи статей 74, 79 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували положення статті 328 Цивільного кодексу України, приписи статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і не врахували висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 11.02.2020 у справі № 915/572/17, від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

5.10. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає".

5.11. Верховний Суд установив, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 915/127/18 викладено висновок, на неврахування якого господарськими судами попередніх інстанцій покликається Запорізька міська рада:

"5.18. Якщо судом буде встановлено, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та відсутні встановлені законом підстави для відмови в державній реєстрації права), то це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача".

5.12. При цьому скаржник зазначає, що подібні висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 915/572/17.

5.13. Колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) викладено висновки, які, на думку Запорізької міської ради, помилково не врахували суди:

"127. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що положення Закону № 1952-IV регламентують процедуру внесення державним реєстратором відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За загальним правилом, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, державний реєстратор повинен керуватися положеннями Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення.

…132. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено та підлягає поновленню, державний реєстратор повинен одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно провести державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

133. При цьому, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV, відомості про право власності відповідача з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно не вилучаються. Задоволення позову є підставою для вчинення державним реєстратором нової реєстраційної дії - внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі судового рішення".

5.14. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"8.35. Отже, якщо суд дійшов висновку, що право власності позивача було порушено незаконною реєстрацією права іпотеки на його нерухоме майно за відповідачем, з яким він не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права іпотеки, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права іпотеки відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном".

5.15. Запорізька міська рада з покликанням на наведені висновки Верховного Суду стверджує, що особа може набути право власності на створене майно. Однак, за доводами Запорізької міської ради, в цьому випадку майно не було створене, а тому відповідачі на набули на нього право власності. За таких обставин, на думку скаржника, реєстрація права власності на неіснуюче майно є порушенням вимог Цивільного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, то, за доводами скаржника, відповідні записи формально наділяють відповідачів певними юридичними правами щодо майна та одночасно створюють перешкоди в реалізації своїх прав законному власнику - Запорізькій міській раді.

5.16. Верховний Суд, проаналізувавши висновки, на які покликається скаржник, перевіривши та надавши оцінку доводам Запорізької міської ради, зазначає, що за змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

5.17. Згідно із частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

5.18. Відповідно до частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

5.19. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається в здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

5.20. Верховний Суд також зазначає, що згідно із частинами 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

5.21. Водночас, як установили господарські суди попередніх інстанцій, 20.01.2015 ТОВ "Абсолют 2015" (яке надалі змінило найменування на ТОВ "Аравікс") набуло у власність нерухоме майно, а саме: будівлю охорони літ. "А", загальною площею 16,9 м^2; будівлю складу літ. "Б", загальною площею 8,4 м^2; будівлю складу літ. "В", загальною площею 8,3 м^2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності від 02.02.2015 № 33004372, яке видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області.

5.22. 10.06.2015 Запорізька міська рада прийняла рішення № 74/289 "Про надання у користування на умовах оренди ТОВ "Абсолют 2015" земельної ділянки по АДРЕСА_1, для розташування автосалону з торгово-діловим центром".

5.23. 25.09.2015 між Запорізькою міською радою та ТОВ "Абсолют 2015" було укладено договір оренди землі № 201505000100424, відповідно до пункту 1 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для розташування автосалону з торгово- діловим центром, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

5.24. Згідно з пунктом 3 зазначеного договору в оренду передається земельна ділянка з кадастровим номером 2310100000:05:010:0119 площею 0,4797 га. У пункті 11 договору оренди землі від 25.09.2015 № 201505000100424 сторони погодили, що цей договір укладено до 10.06.2034.

5.25. Крім того, господарські суди попередніх інстанцій, розглядаючи цю справу по суті позовних вимог Запорізької міської ради, встановили, що відповідно до умов договору оренди землі 25.09.2015 № 201505000100424 земельна ділянка передається в оренду разом із будівлями орендаря. Господарські суди попередніх інстанцій, установивши такі обставини справи, виснували, що Запорізька міська рада при наданні в оренду ТОВ "Абсолют 2015" земельної ділянки зазначила про наявність будівель на земельній ділянці та зазначила про них у договорі оренди землі від 25.09.2015 № 201505000100424.

5.26. Господарські суди також зазначили, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2025 № 421509554 10.10.2017 було проведено поділ нерухомого майна, а саме: будівлі охорони літ. "А", загальною площею 16,9 м^2; будівлі складу літ. "Б", загальною площею 8,4 м^2. 

5.27. Надалі, як установили господарські суди, зазначене майно було відчужене ТОВ "Абсолют 2015" на користь інших осіб, зокрема, Лущая С. Є .

5.28. Верховний Суд зазначає, що згідно із частинами 1, 2 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

5.29. Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

5.30. Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

5.31. Водночас, як установили господарські суди попередніх інстанцій, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07.04.2025 № 421507098 21.04.2021 Лущай С. Є. за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 21.04.2021 № 536 набув право власності на будівлю складу літ. "В", загальною площею 8,3 м^2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

5.32. Суди також установили, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.11.2021 № 286746665 Лущай С. Є. набув право власності на мийку самообслуговування з допоміжною будівлею літ. "А", загальною площею 100 м^2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

5.33. Верховний Суд зазначає, що відповідно до статті 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється в разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

5.34. Однак, як установили господарські суди попередніх інстанцій, Запорізька міська рада жодної з підстав для припинення права власності, визначеної статтею 346 Цивільного кодексу України, не навела. Суди також зазначили, що Запорізька міська рада не надала доказів щодо наявності підстав для припинення права власності. 

5.35. Верховний Суд також зазначає, що згідно зі статтею 349 Цивільного кодексу України право власності на майно припиняється в разі його знищення.

5.36. Крім того, відповідно до частини 1 статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (у редакції, чинній на момент подання позову) розділ Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційна справа закриваються в разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) виключення об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості з проектної документації на будівництво у зв`язку із змінами проектної документації на будівництво; 4) скасування державної реєстрації земельної ділянки; 5) набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ; 6) визнання прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання Міністерством юстиції України рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ, - у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 7 статті 37 цього Закону.

5.37. Проте, як установили господарські суди попередніх інстанцій, Запорізька міська рада в цьому випадку не довела наявності передбачених законодавством підстав для припинення права власності, закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи.

При цьому, за висновками судів, доводи позивача про те, що відповідач-1 під час реєстрації права власності на спірне майно надав державному реєстратору документи, які містять недостовірні відомості, також не підтверджені жодними доказами, тому визнані судами необґрунтованими.

5.38. Господарські суди попередніх інстанцій, установивши такі обставини справи, виснували про відсутність підстав для задоволення позову Запорізької міської ради.

5.39. Верховний Суд зазначає, що доводи, викладені в касаційній скарзі Запорізької міської ради, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій. 

5.40. Тому з урахуванням установлених обставин у цій справі колегія суддів вважає, що висновки, наведені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду, на які покликається скаржник. 

5.41. За таких обставин колегія суддів визнає необґрунтованими доводи Запорізької міської ради про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили приписи статей 74, 79 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували положення статті 328 Цивільного кодексу України, приписи статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і не врахували висновки щодо застосування цих норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18, від 11.02.2020 у справі № 915/572/17, від 04.09.2018 у справі № 915/127/18, від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18, від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

5.42. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень із цих підстав.

5.43. За результатами перегляду оскаржуваних судових рішень у касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правильність кваліфікації спірних правовідносин судами із правильним застосуванням норм матеріального права. Водночас Верховний Суд не встановив порушення господарськими судами попередніх інстанцій приписів процесуального законодавства. Тому в цьому випадку відсутні правові підстави для скасування чи зміни судових рішень, що оскаржуються. 

5.44. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками господарських судів, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень у цій справі. 

5.45. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, уже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини 2 статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо клопотання ФОП Лущая С. Є. про розподіл судових витрат

5.46. Колегія суддів установила, що ФОП Лущай С. Є. у відзиві на касаційну скаргу просить стягнути із Запорізької міської ради документально підтверджені судові витрати та розглянути питання щодо розподілу судових витрат упродовж п`яти днів після ухвалення постанови.

5.47. Розглянувши клопотання ФОП Лущая С. Є. про розподіл судових витрат у справі № 908/1512/25, колегія суддів зазначає таке.

5.48. За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

5.49. Приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

5.50. Статтею 15 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

5.51. Відповідно до статті 16 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

5.52. Пунктом 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

5.53. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

5.54. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України). 

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02.02.2024 у справі № 910/9714/22, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постановах Верховного Суду від 01.07.2025 у справі № 902/778/24, від 20.01.2025 у справі № 910/12395/22, від 03.12.2024 у справі № 922/3448/23, від 24.09.2024 у справі № 910/13177/23. 

5.55. Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

5.56. Відповідно до частин 1- 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

5.57. Згідно із частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

5.58. При застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який водночас повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Подібні висновки викладені в додаткових постановах Верховного Суду від 25.08.2025 у справі № 911/2591/23, від 28.01.2025 у справі № 910/299/24, від 27.02.2024 у справі № 910/743/23, 06.02.2024 у справі № 904/1270/22, від 30.04.2024 у справі № 922/1812/23.

5.59. У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

5.60. У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

5.61. Отже, загальне правило розподілу судових витрат передбачене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Проте в частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25.08.2025 у справі № 911/2591/23, від 28.01.2025 у справі № 910/299/24, від 21.05.2024 у справі № 918/775/23, від 27.02.2024 у справі № 910/743/23, від 04.07.2023 у справі № 924/295/22.

5.62. Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

5.63. Критерії оцінки поданих заявником доказів суд встановлює самостійно у кожній конкретній справі, виходячи із принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

5.64. При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, в рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України" (пункт 268), від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.

5.65. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку (дії чи бездіяльність) обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

5.66. Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони щодо розподілу витрат або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5- 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

5.67. У такому випадку суд, керуючись частинами 5- 7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. Зокрема, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25.08.2025 у справі № 911/2591/23, від 30.04.2024 у справі № 913/50/22, від 09.04.2024 у справі № 910/11443/22, від 14.03.2024 у справі № 904/141/20.

5.68. Крім того, Верховний Суд зазначає, що гонорар може встановлюватися у формі фіксованого розміру або погодинної оплати. Такі форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25.08.2025 у справі № 911/2591/23, від 16.07.2024 у справі № 910/11499/23, від 09.07.2024 у справі № 910/6143/23, від 04.06.2024 у справі № 913/50/22.

5.69. Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи таке питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 і постановах Верховного Суду від 25.08.2025 у справі № 911/2591/23, від 02.07.2024 у справі № 910/2871/23, від 16.07.2024 у справі № 910/11499/23, від 16.04.2024 у справі № 922/1812/23, від 17.01.2024 у справі № 910/2158/23, від 06.06.2024 у справі № 911/248/21 (911/2367/22).

5.70. За змістом частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

5.71. Верховний Суд зазначає, що відзив ФОП Лущая С. Є. на касаційну скаргу Запорізької міської ради підписаний адвокатом - Єренком Дмитром Віталійовичем. 

5.72. ФОП Лущай С. Є. до відзиву на касаційну скаргу Запорізької міської ради долучив такі докази:

- копію акта приймання-передачі виконаної роботи від 02.07.2026 до договору про надання правової допомоги від 01.07.2026;

- копію квитанції про сплату ФОП Лущаєм С. Є. на користь Єренка Дмитра Віталійовича 7000,00 грн;

- копію договору про надання правової допомоги від 01.07.2026;

- копію ордера на надання правничої допомоги від 02.07.2026 серія АР № 1329238, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 18.06.2012 № 969. 

5.73. Верховний Суд установив, що відповідно до пункту 1.1 договору про надання правової допомоги від 01.07.2026 адвокат надає правову допомогу клієнтові з приводу представництва та захисту його інтересів, зокрема, у Верховному Суді до складу якого входять: Велика Палата Верховного Суду, Касаційний адміністративний суд, Касаційний господарський суд, Касаційний кримінальний суд, Касаційний цивільний суд.

5.74. У пункті 3 договору про надання правової допомоги від 01.07.2026 сторони погодили, що обсяг і вартість наданої правової допомоги за цим договором визначається в розмірі 7000,00 грн.

5.75. Верховний Суд також установив, що 02.07.2026 між Єренком Дмитром Віталійовичем і ФОП Лущаєм С. Є. складено акт приймання-передачі виконаної роботи до договору про надання правової допомоги від 01.07.2026. У пункті 1 цього акта зазначено, що адвокат надав юридичні послуги з написання відзиву на касаційну скаргу у справі № 908/1512/25, а клієнт прийняв надані послуги та сплатив грошові кошти в розмірі 7000,00 грн. У пункті 2 зазначеного акта сторони погодили, що в клієнта немає претензій до виконаних робіт. 

5.76. Колегія суддів установила, що факт надання адвокатом Єренком Дмитром Віталійовичем правничої допомоги ФОП Лущаю С. Є. у справі № 908/1512/25 підтверджується матеріалами справи. Так, адвокат Єренко Дмитро Віталійович подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Запорізької міської ради у встановлений Судом строк.

5.77. З урахуванням наведеного, враховуючи фактичний обсяг послуг, наданих адвокатом в суді касаційної інстанції, та докази на підтвердження надання таких послуг, наявні в матеріалах справи на момент ухвалення цієї постанови, беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, Верховний Суд відповідно до вимог статей 123, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання ФОП Лущая С. Є. про розподіл судових витрат і стягнення із Запорізької міської ради на користь ФОП Лущая С. Є. 7000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції.

6. Висновки Верховного Суду 

6.1. Відповідно до частин 1- 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. 

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в суді касаційної інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків господарських судів попередніх інстанцій, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

7. Судові витрати 

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 123, 126, 129, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Запорізької міської ради залишити без задоволення. 

2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 08.04.2026 та рішення Господарського суду Запорізької області від 05.01.2026 у справі № 908/1512/25 залишити без змін.

3. Клопотання Фізичної особи - підприємця Лущая Сергія Євгеновича про розподіл судових витрат задовольнити.

4. Стягнути із Запорізької міської ради на користь Фізичної особи - підприємця Лущая Сергія Євгеновича 7000 (сім тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції.

5. Доручити Господарському суду Запорізької області видати наказ на виконання цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак