УХВАЛА

14 липня 2026 року 
м. Київ
cправа № 904/1491/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В., 
за участю секретаря судового засідання Прокопенко О.В.,

представників учасників справи:
прокуратури - Єреп В.В. (прокурор відділу офісу Генерального прокурора),

позивача-1 - Дніпровської міської ради - не з`явився,

позивача-2 - Східного офісу Держаудитслужби - не з`явився,

відповідача-1 - Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради - не з`явився,

відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Тутубіко» - не з`явився,

у відкритому судовому засіданні за касаційною скаргою Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури 
на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 (головуючий - суддя Васильєв О.Ю.) 
та постанову Центрального  апеляційного господарського суду від 13.05.2026 (головуюча - суддя Стефанів Т.В., судді: Демчина Т.Ю., Кошля А.О.)
у справі за позовом Керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (далі - Рада, позивач-1) та Східного офісу Держаудитслужби (далі - Держаудитслужба, позивач-2)
до Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради (далі - Адміністрація, відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Тутубіко» (далі - ТОВ «Тутубіко», відповідач-2)
про визнання недійсним договору та стягнення 1 556 678,81грн,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1 Прокурор в інтересах держави в особі Ради та Держаудитслужби звернувся до суду з позовом до Адміністрації та ТОВ «Тутубіко» про визнання недійсним договору від 08.08.2024 № 79, який укладений Адміністрацією та ТОВ «Тутубіко»; стягнення з ТОВ «Тутубіко» на користь Адміністрації отриманих за цим договором коштів у сумі 1 556 678,81 грн, стягнення з Адміністрації одержаних нею за рішенням суду 1 556 678,81 грн в дохід держави. 

1.2. Позовні вимоги з посиланням на статті 15, 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), частину третю статті 228 ЦК України, приписи Закону України «Про публічні закупівлі» обґрунтовані тим, що під час розгляду та оцінки тендерної пропозиції учасника закупівлі (ТОВ «Тутубіко») допущено порушення Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки всупереч вимогам законодавства про публічні закупівлі тендерна пропозиція ТОВ «Тутубіко» (переможця закупівлі, з яким у подальшому укладено спірний договір) не відповідала умовам тендерної документації, а учасник не відповідав кваліфікаційним (кваліфікаційному) критеріям, установленим статтею 16 названого Закону (ТОВ «Тутубіко» як учасник процедури закупівлі надало недостовірні відомості щодо наявності у нього досвіду виконання аналогічних за предметом закупівлі договорів). Отже, договір, який укладений за підсумками процедури відкритих торгів, результати якого спотворено діями відповідача, підлягає визнання недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства за наявності умислу ТОВ «Тутубіко», із застосуванням наслідків недійсності правочину, які визначені частиною третьою статті 228 ЦК України. 

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Господарський суд Дніпропетровської області рішенням від 17.03.2026 у справі № 904/1491/25, яке Центральний апеляційний господарський суд постановою від 13.05.2026 залишив без змін, у позові відмовив повністю.

2.2. Судові рішення попередніх інстанцій мотивовані, зокрема, тим, що з урахуванням правової позиції, яка викладена Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23, частина третя статті 228 ЦК України, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, відповідно суд має враховувати критерії, визначені Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо). Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції. Спірний договір фактично виконаний, роботи прийняті замовником та оплачені за рахунок коштів місцевого бюджету, водночас позивачі не ставили під сумнів обсяг, якість чи результат виконаних робіт. Сам по собі висновок органу державного фінансового контролю про порушення вимог законодавства у сфері публічних закупівель та можливе подання недостовірних документів у складі тендерної пропозиції не є достатньою підставою для застосування спеціальної конфіскаційної санкції, передбаченої частиною третьою статті 228 ЦК України, без встановлення виняткових обставин, істотної шкоди публічним інтересам та доведення умислу на порушення публічного порядку. Прокурор не довів заподіяння збитків державі або територіальній громаді, судом не встановлено факту неналежного виконання ТОВ «Тутубіко» спірного договору чи неякісного надання послуг, а також Прокурор не надав обвинувального вироку суду щодо посадових осіб відповідача-2. Застосування наслідків, на яких наполягає Прокурор, фактично призвело б до стягнення коштів, сплачених із місцевого бюджету за фактично виконані роботи, до державного бюджету, що не відповідає інтересам територіальної громади та не узгоджується з принципом справедливого балансу і пропорційності втручання у майнові права. Отже, відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним на підставі частини третьої статті 228 ЦК України та застосування наслідків недійсності правочину, передбачених цією статтею Кодексу.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. Прокурор, не погоджуючись з ухваленими у справі судовими рішеннями, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2026, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4.1. Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

4.1.1. Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

4.1.2. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Прокурор зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме положення частини третьої статті 228 ЦК України щодо наслідків недійсності договору, вчиненого з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, у разі визнання недійсним договору, укладеного з учасником закупівлі, яким для обрання його переможцем використано недостовірні (сфальсифіковані) документи.

4.1.3. За доводами скаржника, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин частини третьої статті 228 ЦК України свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального права, а саме статті 5 Закону України «Про публічні закупівлі», статей 203, 215, частини третьої статті 228 ЦК України.

4.2. Доводи інших учасників справи

4.2.1. У відзиві на касаційну скаргу Рада, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, зазначає про те, що касаційна скарга не містить правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 

4.2.2. Інші учасники справи не скористалися своїм правом, передбаченим статтею 295 ГПК України, на подання відзивів на касаційну скаргу.

4.3. Заяви, клопотання учасників справи 
4.3.1. Від прокуратури 13.07.2026 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 904/1491/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/7314/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду. У судовому засіданні 14.07.2026 прокурор також заявив усне клопотання про відкладення розгляду касаційної скарги у справі до вирішення питання про прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/7314/23.

4.3.2. Від Держаудитслужби 14.07.2026 через систему «Електронний суд» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника названого учасника справи.

4.3.3. Суд протокольною ухвалою від 14.07.2026 постановив розглядати клопотання прокуратури про зупинення провадження у справі № 904/1491/25 та про відкладення розгляду касаційної скарги у цій справі до вирішення питання про прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/7314/23 спільно з доводами касаційної скарги.

5. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

5.1. В електронній системі закупівель Prozorro 24.07.2024 Адміністрацією оприлюднено оголошення про проведення процедури відкритих торгів з особливостями щодо закупівлі послуг із благоустрою території напроти будинку № 54 по вул. Сонячна Набережна у м. Дніпрі (ідентифікатор закупівлі UA-2024-07-24-008311-a) з очікуваною вартістю 1 606 834,00 грн.

5.2. Участь у процедурі закупівлі взяв один учасник - ТОВ «Тутубіко», який подав тендерну пропозицію в сумі 1 604 398,36 грн та був визначений переможцем закупівлі.

5.3. Між Адміністрацією як замовником та ТОВ «Тутубіко» як виконавцем 08.08.2024 укладено договір № 79, відповідно до умов якого виконавець зобов`язався надати послуги з благоустрою території напроти будинку № 54 по вул. Сонячна Набережна у м. Дніпрі, а замовник - прийняти та оплатити такі послуги. Ціна договору склала 1 604 398,36 грн.

5.4. Сторони договору 28.10.2024 уклали додаткову угоду № 1, згідно з якою вартість договору зменшено на 47 919,25 грн. На виконання умов договору замовник сплатив на користь ТОВ «Тутубіко» бюджетні кошти у сумі 1 556 678,81 грн.

5.5. Прокурор та позивачі не ставили під сумнів факт виконання робіт за договором та не зазначали про неналежну якість чи неповне виконання ТОВ «Тутубіко» зобов`язань за договором.

5.6. Держаудитслужбою 27.11.2024 за результатами моніторингу процедури закупівлі оприлюднено висновок, за змістом якого під час розгляду тендерної пропозиції ТОВ «Тутубіко» встановлено порушення вимог пункту 43 Особливостей здійснення публічних закупівель.

5.7. У висновку зазначено, що поданий ТОВ «Тутубіко» договір підряду, укладений із Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Постач Ресурс», не є аналогічним договором у розумінні тендерної документації, а надані у складі тендерної пропозиції документи щодо виконання цього договору містять недостовірні відомості стосовно факту виконання відповідних робіт.

5.8. Прокуратура, посилаючись на наведені обставини, вказувала, що тендерна пропозиція ТОВ «Тутубіко» не відповідала вимогам тендерної документації та кваліфікаційним критеріям, установленим Законом України «Про публічні закупівлі», а тому замовник повинен був відхилити таку пропозицію відповідно до приписів статті 31 названого Закону.

5.9. Також Прокурор зазначав, що замовник, діючи як розпорядник бюджетних коштів, не здійснив належної перевірки достовірності документів, поданих учасником процедури закупівлі, хоча мав право звернутися за підтвердженням відповідної інформації до компетентних органів та установ відповідно до частини п`ятнадцятої статті 29 Закону України «Про публічні закупівлі».

5.10. Як зазначив Прокурор, дії ТОВ «Тутубіко» щодо подання документів про наявність досвіду виконання аналогічних робіт (за його реальної відсутності) свідчили про умисний характер поведінки, спрямованої на отримання перемоги у закупівлі та укладення договору за рахунок коштів місцевого бюджету.

5.11. Наведені обставини стали підставою для звернення Прокурор з цим позовом до суду з посиланням на статті 15, 16, 203, 215 ЦК України, частину третю статті 228 ЦК України, приписи Закону України «Про публічні закупівлі».

6. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

6.1. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.06.2026 для розгляду касаційної скарги у справі № 904/1491/25 визначено колегію суддів у складі: головуючої судді - Малашенкової Т.М., суддів Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.

6.2. Верховний Суд ухвалою від 22.06.2026 відкрив касаційне провадження у справі № 904/1491/25 за касаційною скаргою Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на судові рішення попередніх інстанцій на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

6.3. Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 08.07.2026 № 32.2-01/1035 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи № 904/1491/25, у зв`язку з відпусткою судді Власова Ю.Л.

6.4. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2026 для розгляду касаційної скарги у справі № 904/1491/25 визначено колегію суддів у складі: головуючої судді - Малашенкової Т.М., суддів Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.

6.5. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

6.6. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

7. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

7.1. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

7.1.1. Предметом касаційного перегляду є рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

7.1.2. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.1.3. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

7.1.4. Касаційне провадження у цій справі відкрито за касаційною скаргою Підприємства на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.1.5. Відповідно до приписів пункту 3 частини третьої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

7.1.6. Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність / відсутність подібності правовідносин та наявність / відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

7.1.7. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина третя статті 311 ГПК України).

7.1.8. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до постанови від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, у пунктах 25, 26, 32 якої визначено критерії подібності правовідносин.

7.1.9. Дослідивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі № 904/1491/25 на підставі пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України, з огляду на таке.

7.1.10. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

7.1.11. Надаючи оцінку доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.

7.1.12. Верховний Суд 05.02.2026 ухвалив постанову у справі № 904/1499/23 за позовом Криворізької центральної окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Криворізької міської ради до: Департаменту розвитку інфраструктури міста виконкому Криворізької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Агентство безпеки "КАМРАТ» про визнання недійсним рішення уповноваженої особи, визнання недійсним договору від 13.01.2023 № 8-Т та стягнення грошових коштів, відповідно до якої, зокрема, касаційну скаргу Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури залишив без задоволення, а судові рішення попередніх інстанцій про відмову в позові - без змін.

7.1.13. Позовні вимоги у справі № 904/1499/23 обґрунтовані тим, що зокрема спірний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки визначений переможець закупівлі не відповідав встановленим замовником кваліфікаційним критеріям (не мав достатньої кількості персоналу для виконання робіт з охорони об`єктів за договором та не мав у наявності спеціальних засобів для здійснення охоронної діяльності), спірна закупівля була проведена з порушенням принципу добросовісної конкуренції серед учасників, що є підставою для визнання договору недійсним на підставі частини третьої статті 228 ЦК України, як такого, що укладений без додержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, порушує правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг.

7.1.14. Водночас у справі № 904/1499/23 судами, зокрема, установлено, що рішення Антимонопольного комітету про притягнення відповідача до відповідальності за порушення у сфері антиконкурентного законодавства не приймалося та відсутнє в матеріалах справи, у зв`язку з чим відхилені доводи прокуратури про те, що під час проведення закупівлі був порушений принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

7.1.15. З урахуванням критеріїв подібності правовідносин, які викладені у пунктах 25, 26, 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, колегія суддів дійшла висновку про подібність правовідносин у справі № 904/1499/23 та у справі № 904/1491/25, оскільки позов поданий прокуратурою в інтересах держави в особі ради (зокрема Дніпровської міської ради у цій справі та Криворізької міської ради у справі № 904/1499/23); позовними вимогами є визнання недійсним договору, укладеного за процедурою, передбаченою Законом України «Про публічні закупівлі», та стягнення коштів; за правовим обґрунтуванням з посиланням на частину третю статті 228 ЦК України та порушення Закону України «Про публічні закупівлі» у сенсі невідповідності учасника торгів кваліфікаційним критеріям.

7.1.16. У справі № 904/1499/23 Верховний Суд, залишаючи без змін судові рішення попередніх інстанцій про відмову в позові виснував, зокрема, таке:

«Відповідно до частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, норми чинного законодавства не містять визначення понять «інтерес» загалом та «інтерес держави і суспільства» зокрема. Законодавство України не містить ні орієнтовного переліку сфер, у яких існують державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення.

Верховний Суд виходить з того, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (див. рішення Конституційного Суду України у рішенні № 3-рп/99 від 08 квітня 1999 року).

Поняття «інтереси держави» має невизначений зміст, і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.

Відповідно до висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, викладеного у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 922/1391/18, та який був підтверджений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23, аналіз частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України свідчить про те, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, для правильного вирішення спору у цій справі при застосуванні частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України судам необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення спірного договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов`язання, а також наявність наміру (умислу) у кожної із сторін.

При цьому, Верховний Суд зазначає, що не будь-які порушення актів цивільного законодавства, вчинені під час укладення договору, мають своїм наслідком невідповідність правочину інтересам держави і суспільства.

Наявність у сторін (сторони) правочину такого наміру (умислу) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків»;

«… об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у пункті 100 постанови від 19 грудня 2025 року у справі № 922/3456/23 дійшла висновку про те, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої частини третьої статті 228 Цивільного кодексу України, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції».

7.1.17. З викладеного вище вбачається, що наявна сформована практика Верховного Суду у категорії справ щодо наявності / відсутності підстав для визнання недійсним договору на підставі частини третьої статті 228 ЦК України у випадку оскарження договору з підстав невідповідності учасника торгів кваліфікаційним критеріям. Водночас колегія суддів ураховує, що формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними статтею 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

7.1.18. Висновки судів попередніх інстанцій у справі № 904/1491/25 повністю відповідають зазначеній судовій практиці щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у випадку оскарження договору з підстав невідповідності учасника торгів кваліфікаційним критеріям.

7.1.19. Враховуючи, що наразі існує правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України у подібних правовідносинах (див. постанову Верховного Суду від 05.02.2026 у справі № 904/1499/23) і здійснене судами попередніх судових інстанцій у цій справі (№ 904/1491/25) правозастосування повністю відповідає такому висновку, Суд доходить висновку про закриття касаційного провадження, з огляду на приписи пункту 4 частини першої статті 296 ГПК України, відповідно до якого суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку).

7.1.20. Щодо клопотання прокуратури про зупинення провадження у справі № 904/1491/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/7314/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду, то Суд відмовляє в його задоволенні, з огляду на те, що в клопотанні заявник не обґрунтовує ані подібність правовідносин у справі № 904/1491/25 зі справою № 910/7314/23 (в якій позовні вимоги про визнання договору недійсним та стягнення коштів обґрунтовані порушенням законодавства про захист економічної конкуренції шляхом вчинення учасником антиконкурентних узгоджених дій, що призвело до спотворення результатів електронних торгів), ані правове значення питання, яке ставиться на розгляд перед Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/7314/23 для справи № 904/1491/25 (в аспекті предмета, підстав позову, обставин, що входять до предмета доказування). З цих же міркувань Суд не вбачає підстав для задоволення усного клопотання прокурора про відкладення розгляду касаційної скарги у справі до вирішення питання про прийняття до розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/7314/23.

7.1.21. Водночас Суд ураховує і те, що у цій справі саме по собі питання характеру (правової природи) санкції, передбаченої частиною третьої статті 228 ЦК України, як конфіскаційної, не є предметом касаційного оскарження. 

7.1.22. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

7.1.23. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до вказаного закону та ГПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

7.1.24. Згідно з положеннями статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики, однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

7.1.25. З огляду на зміст статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права. У свою чергу ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» № 28342/95, § 61).

7.1.26. Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення ЄСПЛ від 22.11.1995 у справі «С. В. проти Сполученого Королівства» № 20166/92, § 36).

7.1.27. Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

7.1.28. Верховний Суд у прийнятті цієї ухвали керується й принципом resjudicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі «Науменко проти України», від 19.02.2009 у справі «Христов проти України», від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України», в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від resjudicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржником не зазначено й не обґрунтовано. 

7.1.29. Як свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, усі доводи Прокурора у цій справі, які впливають на правову кваліфікацію спірних правовідносин, суди розглянули та надали відповідь, що не свідчить про несправедливий судовий розгляд. 

7.1.30. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Керуючись статтями 234, 235, 296, 300, 301 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2026 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2026 у справі № 904/1491/25 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя І. Булгакова