ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
21 липня 2026 року
м. Харків
справа № 953/1539/25
провадження № 22-ц/818/3156/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б. 
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хаславська Карина Валентинівна, ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2026 року, постановлене під головуванням судді Губської Я.В., - 
в с т а н о в и в:
У лютому 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа – приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хаславська Карина Валентинівна, ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень, просив встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на час відкриття спадщини після ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою - АДРЕСА_1 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 просить рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити та встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини. 
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_4 , 1939 року народження, яка є матір`ю позивача. Спільне проживання не мало формального чи тимчасового характеру, позивач здійснював систематичний догляд за матір`ю, забезпечував її повсякденні побутові потреби, організовував медичне обстеження та лікування, супроводжував до лікувальних закладів, придбавав лікарські засоби, продукти харчування, оплачував необхідні витрати, пов`язані з утриманням житла та забезпеченням належних умов проживання. Після відкриття спадщини з`ясувалось, що інші спадкодавці першої черги у встановлений законом строк спадщину не прийняли. За заповітом, складеним спадкодавцем за життя, зазначеною у заповіті особою спадщина не прийнята, у зв`язку з чим право на спадкування за заповітом фактично не реалізовано. Вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 1264 Цивільного кодексу України, звузив зміст поняття «проживання однією сім`єю», не врахував положення статті 3 Сімейного кодексу України та не дослідив належним чином фактичні сімейні відносини. Вважає, що висновки суду є передчасними та необґрунтованими, оскільки зроблені без повного та всебічного з`ясування обставин. 
Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що лише показання свідків про перевезення позивачем матері до себе влітку 2020 року за відсутності інших належних доказів про їх взаємовідносини та наявність взаємних прав та обов`язків протягом тривалого часу не може бути встановлений факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що ОСОБА_6 є матір`ю ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с.10).
16 травня 2006 року ОСОБА_4 склала заповіт № 1338, посвідчений приватним нотаріусом Сіверіною О.В., який є чинним на момент відкриття спадкової справи після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 116).
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 (а.с. 59).
Станом на день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Із заяви ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , від 08 квітня 2021 року вбачається, що вона відмовляється від частки у спадщині за заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сіверіною О.В. 16 травня 2006 року, після смерті ОСОБА_4 на користь її сина – ОСОБА_1 . 
Станом на час смерті спадкодавця позивач був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 .
30 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Хаславської К.В. з заявою, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 повідомляє, що він пропустив встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, оскільки не був зареєстрований з померлою на день її смерті за однією адресою та не подавав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. У зв`язку з відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, просив винести постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 111).
30 листопада 2024 року відкрита спадкова справа № 57/2024, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 115).
Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Хаславської Карини Валентинівни № 343/02-31 від 30.11.2024 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії – видачі свідоцтва про право на спадщину за законом по спадковій справі № 57/2024 на майно ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи, що підтверджують факт прийняття ним спадщини у встановленому порядку (а.с. 61-62).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його матір`ю. За життя ОСОБА_4 позивач часто її навідував, надавав їй фізичну допомогу, відвозив маму на процедури та огляди в Інститут загальної та невідкладної хірургії ім. В.Т. Зайцева НАМН України та терапії імені Л.Т. Малої НАМН України. З травня 2020 року такої допомоги стало недостатньо, ОСОБА_4 вже не мала можливості піклуватися про себе самостійно та потребувала постійного стороннього догляду. У зв`язку з тим, що спільне проживання позивача з його матір`ю, ОСОБА_4 , було єдиною можливістю для позивача забезпечити належний догляд за мамою, ним було прийнято рішення про переїзд ОСОБА_4 до місця його проживання в будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де вона проживала до моменту її смерті. 30 листопада 2024 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Хаславської К.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на підставі якої була заведена спадкова справа № 57/2024. Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки в матеріалах спадкової справи відсутні документи. 
Згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявності фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрації місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.
Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_4 , яка є матір`ю позивача, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Після смерті ОСОБА_4 , 30 листопада 2024 року відкрита спадкова справа № 57/2024 на підставі заяви сина, ОСОБА_1 . 
Матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду першої інстанції достатніх, достовірних та належних доказів відповідно до вимог статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_4 проживала разом з сином, ОСОБА_1 , на час відкриття спадщини. 
Допитані в суді першої інстанції свідки пояснили, що саме позивач возив ОСОБА_4 на лікування влітку 2020 року. Проте зазначені обставини їм відомі зі слів самого ОСОБА_1 . 
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні інші належні докази проживання позивача разом із матір`ю протягом певного часу до моменту відкриття спадщини, а відтак, відсутні підстави для встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про залишення позовних вимог без задоволення.
Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2026 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:       О.В. Маміна

Судді:         Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина