ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

29 липня 2026 року 
м. Київ 
справа № 489/8176/24
провадження № 61-1975св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шумілової Наталі Ігорівни, на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 
2025 року у складі судді Коваленка І. В. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2026 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
1. У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до 
ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.
2. Позов обґрунтовував тим, що він та відповідачка з 27 травня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року. 
3. Під час перебування у шлюбі у позивача та відповідачки народився спільний син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на момент звернення до суду із позовом проживав із матір`ю.
4. Сину позивача на підставі нотаріально посвідченого договору дарування 
від 21 вересня 2021 року належить житловий будинок АДРЕСА_1 , та земельна ділянка під вищезгаданим будинком для його обслуговування.
5. Після припинення шлюбних відносин відповідачка поселилася в будинку дитини, речі позивача примусово винесла із будинку і фактично сама там проживає. 
6. Позивач неодноразово намагався пройти до будинку, але відповідачка змінила замки на вхідних дверях та протиправно не пускає його, чим чинить позивачеві перешкоди у користуванні будинком, що належить його малолітньому сину.
7. З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 просив суд усунути йому перешкоди у користуванні житловим будинком 
АДРЕСА_1 та належить його малолітньому сину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме зобов`язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 та вселити його у вказаний житловий будинок, стягнувши з відповідачки судові витрати.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
8. Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2026 року, у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
9. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод 
у користуванні житлом, районний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що позивач не довів наявності порушеного відповідачкою права на користування житловим будинком та земельною ділянкою. Водночас позовні вимоги в частині вселення суд визнав такими, що порушують інтереси дитини, яка проживає разом з відповідачкою та не була залучена позивачем у якості співвідповідача до участі у справі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
10. У лютому 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Шумілової Н. І., на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2026 року у вказаній справі.
11. Ухвалою Верховного Суду від 31 березня 2026 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
12. Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
13. У касаційній скарзі адвокат Шумілова Н. І. просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та за результатами касаційного перегляду справи ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
14. Підставою касаційного оскарження вказує порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17, від 13 жовтня 2021 року в справі № 759/23652/19, від 21 грудня 2021 року в справі № 296/8746/16-ц, від 28 квітня 2022 року в справі № 334/815/21, від 17 квітня 2024 року в справі № 553/1602/21, від 13 серпня 2025 року в справі № 334/2582/23 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
15. На переконання заявника, суди попередніх інстанцій під час вирішення спору дійшли помилкового висновку про недоведеність порушення прав позивача відповідачкою, оскільки остання безпосередньо у судових засіданнях підтвердила, що не бажає надавати позивачу доступ до майна їхньої дитини та перешкоджає позивачу користуватися цим майном.
16. Таким чином звернення до суду із позовом про усунення перешкод 
у користуванні житлом та заперечення відповідачки проти його задоволення у своїй сукупності вже свідчить про наявність у позивача перешкод у користуванні житлом, що, своєю чергою, узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у змісті постанов від 13 жовтня 2021 року у справі № 759/23652/19, 
від 28 квітня 2022 року у справі № 334/815/21, від 17 липня 2024 року у справі 
№ 752/7267/21, від 21 серпня 2024 року у справі № 344/5006/16-ц та від 17 квітня 2024 року у справі № 553/1602/21.
17. Також, на переконання заявника, суди попередніх інстанцій під час вирішення спору помилково не врахували довідку внутрішньо переміщеної особи про зареєстроване місце проживання позивача у будинку, що належить його сину, яка підтверджує право позивача на користування та проживання у спірному будинку.
18. Додатково адвокат Шумілова Н. І. зауважує, що суди попередніх інстанцій під час вирішення спору помилково поклали в основу своїх судових рішень рішення суду в іншій справі про визначення місця проживання дитини разом з відповідачкою, оскільки таке рішення не містить будь-яких відомостей про конкретно визначене місце проживання дитини з відповідачкою.
19. Також заявник вважає помилковими висновки судів попередніх інстанцій щодо незалучення до участі у справі дитини як відповідача, оскільки перешкоди 
у користуванні житлом чинить саме відповідачка, а не дитина, яка взагалі не може мати статусу відповідача у цій справі. На думку заявника, права та інтереси позивача порушує саме відповідачка, що підтверджується матеріалами справи та, як зазначає заявник, було безпосередньо підтверджено відповідачкою під час судових засідань. Відтак заявник вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що судове рішення могло вплинути на права та обов`язки спільної дитини позивача та відповідачки, мав залучити її до участі у справі як третю особу, оскільки саме такий процесуальний статус вона може мати у цій справі, чого судом зроблено не було.
20. Таким чином, заявник вважає, що права позивача на користування житлом, яке належить його малолітній дитині, порушуються відповідачкою, зокрема шляхом створення перешкод у користуванні житловим будинком, що полягали 
у протиправній зміні замків вхідних дверей, вивезенні всіх речей позивача з будинку, встановленні охорони, облаштуванні сигналізації та недопущенні позивача до житла. На переконання заявника, суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки зазначеним обставинам і не зробили відповідних висновків щодо суті спірних правовідносин, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про відмову у задоволенні позову, яке підлягає скасуванню.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
21. У квітні 2026 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 - адвоката Ніколаєва Олексія Миколайовича, на касаційну скаргу, 
у якому останній просить залишити касаційну скаргу без задоволення, 
а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки останні, на переконання заявника відзива, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, 
а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
22. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 27 травня 2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 
2022 року у справі № 490/1111/22 (а.с.5-6; 9).
23. Під час перебування у шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9 (зворот)).
24. Також судами встановлено, що із грудня 2021 року сторони проживають окремо, ОСОБА_5 проживає разом із матір`ю в будинку за адресою: АДРЕСА_2 .
25. На підставі договору дарування від 21 вересня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 , як дарувальником, та ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв законний представник - ОСОБА_1 , як обдарованим, посвідченого приватним нотаріусом Ласурія С. А., за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.6(зворот)-7(зворот)).
26. Вищезазначене також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 275943778 
від 21 вересня 2021 року (а.с.8).
27.  ОСОБА_2 з 01 листопада 2016 року, а малолітній ОСОБА_3 
із 03 серпня 2021 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про місце проживання та Витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва про реєстрацію особи (а.с.10, 25).
28. Зі змісту довідки від 30 липня 2025 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи судами встановлено, що за змістом останньої зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 як внутрішньо переміщеної особи є: 
АДРЕСА_2 , а місцем реєстрації є адреса: АДРЕСА_4 (а.с.76).
29. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 
2025 року у справі № 490/3905/22, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року, первісний позов ОСОБА_2 було задоволено частково. 
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із матір`ю ОСОБА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 30 червня 
2025 року і до досягнення дитиною повноліття. 
У задоволенні позову ОСОБА_2 в іншій частині відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
30. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
31. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного 
у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції 
в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу.
32. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
33. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
34. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
35. Спір у справі, яка є предметом касаційного оскарження, виник між колишнім подружжям - батьками малолітньої дитини, яка є власником житлового будинку, 
з приводу користування цим житлом після припинення шлюбних відносин.
36. Відтак, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод 
у користуванні житловим приміщенням та вселення, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що він як батько дитини, якій на праві власності належить житловий будинок, має право на користування цим житлом, а відповідачка, своєю чергою, чинить йому перешкоди у користуванні ним.
37. Суди попередніх інстанцій, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про усунення позивачеві перешкод у користуванні житлом, мотивували свої рішення відсутністю порушеного права останнього. Водночас, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про вселення, суди попередніх інстанцій зазначили про неналежний суб`єктний склад відповідачів у справі, оскільки до участі у справі не було залучено власника будинку - спільного сина позивача та відповідачки.
38. З таким висновком погоджується і колегія суддів з огляду на таке.
Щодо позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим будинком колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
39. Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
40. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захисту свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
41. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року 
в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
42. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
43. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
44. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 
2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
45. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
46. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
47. Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі 
№ 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
48. Приватно-правовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи. Це може бути, приміром, необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача), зловживання матеріальними правами, обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу, сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі 
№ 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
49. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша 
статті 405 ЦК України).
50. Відтак, за змістом вищевказаної норми користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
51. Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сім`ї.
52. Водночас колегія суддів зауважує на те, що члени сім`ї власника мають право користування житловим будинком власника за умови постійного проживання разом з власником будинку та ведення з ним спільного господарства.
53. Відтак суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивач самостійно виселився з житлового будинку, який належить синові, у 2021 році, на момент звернення до суду завів нову сім`ю, з якою мешкає за іншою адресою, а також, узявши до уваги наявність у позивача зареєстрованого місця проживання у м. Києві, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у позивача права користування будинком сина, яке підлягало б судовому захисту, та обґрунтовано відмовили 
у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням у зв`язку з відсутністю порушеного права, яке б підлягало судовому захисту, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.
54. Додатково колегія суддів зауважує на неспроможність посилань касаційної скарги на наявну у матеріалах справи довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки ця довідка видана іншій дитині позивача, - ОСОБА_6 та жодним чином не підтверджує наявності у позивача права користування будинком, який належить іншій дитині.
55. Більше того, зазначена довідка була видана у зв`язку з реєстрацією 
позивача як внутрішньо переміщеної особи за допомогою застосунку «Дія» без відома матері дитини та самої дитини. Тобто така реєстрація була здійснена без урахування інтересів дитини як власника житлового будинку, а також без урахування прав та інтересів відповідачки як її законного представника, з якою дитина проживає, на що обґрунтовано звернули увагу суди попередніх інстанцій 
у змісті оскаржуваних судових рішень.
Щодо позовної вимоги про вселення колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
56. Відповідно до частини першої, другої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
57. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
58. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
59. Права власника житлового будинку, квартири передбачені змістом 
статті 383 ЦК України відповідно до змісту частини першої якої власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
60. Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
61. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем 
і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина перша, друга статті 48 ЦПК України).
62. Так, зі змісту позову вбачається, що, звертаючись до суду із позовом, 
ОСОБА_1 порушив перед судом, зокрема, вимогу про його вселення в будинок, який належить на праві власності малолітній дитині.
63. Забезпечення захисту прав малолітніх або неповнолітніх осіб під час розгляду справи врегульовано статтею 45 ЦПК України, зокрема, під час розгляду справи, крім прав та обов`язків, визначених статтею 43 цього Кодексу, малолітня або неповнолітня особа має також такі процесуальні права: 1) безпосередньо або через представника чи законного представника висловлювати свою думку та отримувати його допомогу у висловленні такої думки; 2) отримувати через представника чи законного представника інформацію про судовий розгляд; 
3) здійснювати інші процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд роз`яснює малолітній або неповнолітній особі її права та можливі наслідки дій її представника чи законного представника у разі, якщо за віком вона може усвідомити їх значення. Суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
64. Відповідно до стаття 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
65. За вимогами стаття 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.
66. Позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно (частина перша статті 50 ЦПК України).
67. Малолітня дитина може бути стороною у справі (позивачем або відповідачем), але через відсутність процесуальної дієздатності в її інтересах діє законний представник, зокрема один з батьків.
68. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
69. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона 
у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами у спорі 
є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. 
70. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року 
у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 70), від 29 травня 
2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18, пункт 66), 
від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19, 
пункт 27), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження 
№ 14-46цс20, пункт 33.2). Отже, належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року 
у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).
71. Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, (провадження № 14-61цс18), пункти 40, 41).
72. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 липня 2021 року у справі № 918/56/20 (918/1185/20) зазначено: «належним відповідачем є така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, тоді як неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Визначення позивачем у справі складу сторін має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який 
є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
73. Відтак, встановивши, що позивач порушив перед судом питання про вселення його до житлового будинку, який належить малолітній дитині, без залучення останньої до участі у справі як відповідача, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог у частині вимог про вселення позивача. Доводи касаційної скарги цих висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
74. При цьому колегія суддів відхиляє посилання касаційної скарги на невирішення районним судом питання про залучення дитини сторін до участі 
у справі у якості третьої особи, оскільки, як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21 (провадження 
№ 61-6730св23) та висновки якої було застосовано судами попередніх інстанцій, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
75. Підсумовуючи, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
76. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
77. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
78. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не 
є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03)).
79. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують 
у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява 
№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення, своєю чергою, відповідають критерію обґрунтованості.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
80. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
81. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
82. Ураховуючи встановлений під час розгляду справи факт відсутності порушеного права позивача, яке б підлягало судовому захисту, а також неналежний суб`єктний склад відповідачів у справі, зокрема незалучення до участі у справі сина позивача як власника житлового приміщення, до якого позивач просив його вселити, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
83. Таким чином колегія суддів доходить висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шумілової Наталі Ігорівни, залишити без задоволення.
2. Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 02 жовтня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набираєзаконної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | Є. В. Синельников  О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Сердюк В. В. Шипович