ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5117/26 Справа № 204/8124/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черкез Д. Л. Суддя у 2-й інстанції - Пищида  М. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року м. Дніпро 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Пищиди М.М.
суддів – Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.
за участю секретаря судового засідання – Літвінова І.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-
В С Т А Н О В И В :
У липні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 28.02.2024 року позивачем отримано від ОСОБА_2 позику в сумі 1 170 000,00 гривень, що еквівалентно 31 200 доларів США строком на 4 місяці. 
На виконання умов договору позики укладеного між позивачем та відповідачем 28.02.2024 року у вигляді розписки позивачем було здійснено платежі на загальну суму 235 840,00 грн. 
16 грудня 2024 року відповідач звернувся до Чечелівського районного суду м. Дніпра з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики від 28.02.2024 року, відповідно до якої предметом спору у справі № 204/12287/24 відповідач просить стягнути з позивача заборгованість за договором позики від 28.02.2024 року в розмірі 1 506 017,88 гривень, які складаються з 31 200 доларів тіла позики та 4 992 доларів США процентів за договором позики. 
Тобто, відповідач не визнав сплачені позивачем кошти, як такі, що сплачені відповідно до договору позики від 28.02.2024 року. 
Так, фактично позивач сплачуючи відповідачу кошти за договором позики від 28.02.2024 року вважав, що він виконує умови зазначеного договору позики, а саме сплачує тіло позики. 
Натомість відповідач, не зважаючи на зазначені обставини, звернувся до позивача з позовною заявою про стягнення заборгованості за договором позики від 28.02.2024 року в повному обсязі, а саме повернення тіла позики у розмірі 100% та сплати процентів які не передбачені зазначеним договором. 
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача суму нарахованого індексу інфляції за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 25 634,69 грн., та суму нарахованих 3% річних за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 у розмірі 5 685,50 грн.
Враховуючи зазначене, позивач просив стягнути з відповідача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 235 840,00 грн., інфляційні втрати за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 25 634,69 грн., 3% річних за період з 06 червня 2024 року по 29 липня 2025 року у розмірі 5 685,50 грн., а також судові витрати.
Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 лютого 2026 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн. 
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 лютого 2024 року ОСОБА_1 було надано розписку, відповідно до якої він взяв у ОСОБА_2 кошти у розмірі 1 170 000,00 грн., що еквівалентно 31 200 доларів США, строком на 4 місяці для організації робіт з висадження розсади салатів. Крім того, ОСОБА_1 зобов`язувався повернути зазначену суму в повному об`ємі у валюті до 01 липня 2024 року включно, з можливістю дострокового погашення, а також продовження позики за взаємною домовленістю сторін (а.с.160).
Таким чином, судом встановлено, що сплата відсотків за розпискою від 28 лютого 2024 року, сторонами обумовлена не була.
В рахунок погашення заборгованості за розпискою від 28 лютого 2024 року, ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 235 840,00 грн., що також підтверджується платіжними інструкціями про перерахування грошових коштів позивачем на рахунок відповідача (а.с.9-18).
У провадженні Чечелівського районного суду м. Дніпра знаходиться цивільна справа № 204/12287/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 28 лютого 2024 року у розмірі 1 506 017,88 грн., провадження по якій відкрито 20 грудня 2024 року (а.с.19-20, 22-23).
Рішення суду вмотивовано тим, що грошові кошти у розмірі 235 840,00 грн., які були сплачені ОСОБА_1 за розпискою від 28.02.2024 року на користь ОСОБА_2 , не є безпідставно набутими грошовими коштами, оскільки отримані останнім на підставі розписки від 28 лютого 2024 року в рахунок повернення отриманої ОСОБА_1 грошової суми позики.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
За змістом статті 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, провадження № 14-175цс21).
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18).
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, – яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, – та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21).
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто немає правової підстави для передання коштів у момент такого передання, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України.
У особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.
Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц, провадження № 61-15428св19.
Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13, провадження № 14-400цс19).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Посилання ОСОБА_1 на отримання ОСОБА_2 коштів без належної правової підстави суперечить його доводам про те, що вказані кошти були надані йому у позику.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та необхідність залишення оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, суд, –
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 03 лютого 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “22” липня 2026 року.
Повний текст постанови складено “23” липня 2026 року.

Головуючий:

Судді: