Справа № 464/2460/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/1476/26 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 серпня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Копняк С.М.;
за участю: секретаря Костюк С.О.;
адвоката Кусого А.В. - представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 16 квітня 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» (в подальшому – «заявник», «Банк») звернулось до суду зі скаргою, в якій просило: 
- визнати протиправними дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчука Миколи Володимировича щодо винесення Постанови про відкриття виконавчого провадження №79738768 від 03.12.2025 року;
- скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП №79738768 від 03.12.2025 року;
- зобов`язати державного виконавця повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання та виключити запис про триваюче виконавче провадження №79738768 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, громадських формувань та Єдиному реєстрі боржників стосовно ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК».
Вимоги скарги обґрунтовувалися тим, що 20.01.2026 року на адресу Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» надійшла постанова державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчук Миколи Володимировича про відкриття виконавчого провадження №79738768 від 03.12.2025 року. 
Із зазначеною постановою про відкриття виконавчого провадження ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» не погоджується, покликаючись на те, що 08 квітня 2025 року ухвалою Сихівського районного суд м. Львова задоволено заяву ОСОБА_1 , визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист Сихівського районного суду м. Львова, виданий 02.06.2014 року у справі № 464/2460/14-ц про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" заборгованості за кредитним договором у розмірі 868 189 грн. 03 коп. Стягнуто з АТ «ДЕЛЬТА БАНК» на користь ОСОБА_1 безпідставно одержані стягувачем кошти за виконавчим документом у сумі 132 949 грн 35 коп.
19.11.2025 року Сихівським районним судом м. Львова видано відповідний виконавчий лист. Виконавче провадження відкрито 03.12.2025 року, тобто в порушення п.4 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки на час відкриття виконавчого провадження відкликано банківську ліцензію та розпочато ліквідацію АТ «ДЕЛЬТА БАНК».
Так, 02.03.2015 року на підставі постанови Правління Національного банку України № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 про запровадження тимчасової адміністрації в Банку з 03.03.2015 року та призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.
У відповідності з рішеннями виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 08.04.2015 № 71 від 03.08.2015 № 147 строки здійснення тимчасової адміністрації продовжувались до 02.09.2015 року та 02.10.2015 року, відповідно.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ДЕЛЬТА БАНК» Фондом гарантуванням вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 року № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» та делегування повноважень ліквідатора Банку», згідно з якими відкликано банківську ліцензію та розпочато процедуру ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» строком з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію АТ «ДЕЛЬТА БАНК».
На підставі Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 619 від 20.02.2017 року продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» на два роки - до 04.10.2019 року, а також повноваження ліквідатора АТ «ДЕЛЬТА БАНК».
У подальшому, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 04 квітня 2019 року № 772 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» строком на один рік - до 04 жовтня 2020 року включно та продовжено повноваження ліквідатора АТ «ДЕЛЬТА БАНК», у тому числі з підписання всіх договорів, пов`язаних з реалізацією активів.
Інформація про продовження строків ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» та повноважень уповноваженої Фондом особи є загальнодоступною та міститься на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.
Згідно з рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1724 від 24.09.2020 року та від 25.02.2021 року № 194 продовжено строк управління активами АТ «ДЕЛЬТА БАНК» та повноважень ліквідатора на час існування обставин, що унеможливлюють здійснення продаж майна (активів) банку та задоволення вимог кредиторів.
22.06.2023 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 746 про відкликання повноважень ліквідатора АТ «ДЕЛЬТА БАНК», делеговані Матвієнку А.А., та про здійснення визначених законом повноважень під час здійснення ліквідації АТ «ДЕЛЬТА БАНК» безпосередньо Фондом.
Відтак, заявник вважає, що при винесенні державним виконавцем 03.12.2025 року постанови про відкриття виконавчого провадження №70812418 було порушено п.4 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 1-4). 

Оскаржуваною ухвалою скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» задоволено.
Визнано протиправними дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчук Миколи Володимировича щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №79738768 від 03.12.2025 року.
Скасовано постанову державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчук Миколи Володимировича про відкриття виконавчого провадження ВП №79738768 від 03.12.2025 року.

Зобов`язано державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчук Миколу Володимировича повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання та виключити запис про триваюче виконавче провадження №79738768 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців, громадських формувань та Єдиному реєстрі боржників стосовно ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» (а.с. 109–114).

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 – адвокат Кусий А.В.
Апелянт просить оскаржувану ухвалу скасувати та «постановити нову ухвалу, якою у задоволенні скарги ПАТ «Дельта Банк» відмовити повністю (або залишити скаргу ПАТ «Дельта Банк» без розгляду у зв`язку з пропуском процесуального строку)» покликаючись на порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.
Вважає, що суд першої інстанції проігнорував доводи стягувача про те, що скаржником (Банком) пропущено 10-денний строк на оскарження дій виконавця оскільки, ПАТ «Дельта Банк» має зареєстрований електронний кабінет з 19.10.2023 року і в матеріалах справи є наявне повідомлення про те, що постанова про відкриття ВП від 03.12.2025 року доставлено Банку в день її винесення — 03.12.2025 року. 
Звертає увагу, що Банк звернувся зі скаргою лише 30.01.2026 року, тобто - через два місяці. Вважає, що суд першої інстанції не надав оцінки цьому факту та не вказав у рішенні підстав для поновлення строку, що є порушенням ст. 449 ЦПК України, згідно з якою скарга, подана з пропуском строку без поважних причин, залишається без розгляду.
Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтував рішення п. 4 ч. 4 ст. 4 Закону «Про виконавче провадження», вказавши, що ліквідація банку є безумовною підставою для повернення виконавчого листа. Проте, суд не врахував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, наведену у постанові від 19.04.2023 року у справі № 5002-17/1718-2011. 
Звертає увагу, що вимоги ОСОБА_1 виникли на підставі ухвали суду від 08.04.2025 року про стягнення безпідставно одержаних коштів. Це зобов`язання виникло під час процедури ліквідації, а отже є поточним зобов`язанням Банку. 
Зазначає, що суд вказав, що державний виконавець зобов`язаний перевірити наявність ліквідаційної процедури. Проте виконавець діяв у відповідності до закону, оскільки виконавчий документ стосувався саме дій Банку в межах ліквідації (повернення помилково стягнутого), а не боргів, що виникли до 2015 року (а.с. 120–127).

11.05.2026 року через систему Електронний суд представник заявника (Банку) подав до Львівського апеляційного суду Відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу – без змін (а.с.141-150).

12.05.2026 року через систему Електронний суд представник стягувача подав до Львівського апеляційного суду заперечення на відзив, у якому просив апеляційну скаргу задовольнити, а оскаржувану ухвалу скасувати (а.с. 161–167).

23.06.2026 року через систему Електронний суд від представника Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Печерського ВДВС у м. Київ КМУ МЮУ (а.с. 178–179).

Заявник (Банк), будучи своєчасно (03 червня 2026 року) належним чином (через електронний кабінет) повідомленим про призначення апеляційного розгляду справи на 12-00 год. 17 серпня 2026 року (а.с. 174-175), явку свого представника в судове засідання не забезпечив і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи – на підставі наявних у ній даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- обставини, встановлені рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82);
- при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263);
- у мотивувальній частині рішення суду зазначаються (зокрема) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення, а також норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування (пункти 2 та 6 частини 4 статті 265). 

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали, задоволення вимог скарги Банку суд мотивував тим, що «на момент подання ( ОСОБА_4 ) виконавчого листа до виконання (у Печерський ВДВС) здійснювалася процедура ліквідації банку-боржника (ПАТ «Дельта Банк)», а тому«державний виконавець у вказаній справі безпідставно не прийняв рішення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, діяв у порушення положень пункту 4 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», що підтверджує незаконність таких дій державного виконавця, що тягне за собою скасування зазначеної постанови».
Колегія суддів вважає наведені вище висновки суду такими, що зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, а відтак такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та нормам процесуального права, виходячи з наступного.
08 квітня 2025 року ухвалою Сихівського районного суду міста Львова було визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист Сихівського районного суду міста Львова, виданий 02.06.2014 року у справі № 464/2460/14-ц про стягнення солідарно (в тому числі – і з ОСОБА_1 ) на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 868 189 грн. 03 коп. та стягнуто з АТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 безпідставно одержані АТ «Дельта Банк» за згаданим виконавчим документом кошти у сумі 132 949 грн. 35 коп.
Як вбачається з мотивувальної частини згаданої вище ухвали, судом було встановлено, що лише після 16.04.2019 року (це при тому, що АТ «Дельта Банк» ще з березня 2015 року перебував в стадії ліквідації, як банк-боржник, на що останній і наголошує в поданій до суду скарзі) з ОСОБА_1 на користь АТ «Дельта Банк» було стягнуто 137 875 грн. 20 коп. (а.с. 184-187).
Тобто судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що Банк, перебуваючи з березня 2015 року в стадії ліквідації, продовжував стягувати з боржників кошти і в результаті вже після 16.04.2019 року безпідставно стягнув з ОСОБА_1 132 949 грн. 35 коп., стягнення яких з Банку на користь ОСОБА_1 і було предметом судового розгляду у справі № 464/2460/14-ц.
Згадана вище ухвала Сихівського районного суду міста Львова від 08 квітня 2025 року Банком не оскаржувалася, що дає підстави для висновку про те, що Банк погодився з цією ухвалою та наведеними у ній висновками. 
В свою чергу, наведене вище дає підстави для висновку про помилковість твердження Банку (у Відзиві на апеляційну скаргу) про те, що спірні правовідносини з ОСОБА_1 у нього виникли ще у червні 2014 року (коли судом було видано виконавчий лист), оскільки спірна «заборгованість (у сумі 132 949 грн. 35 коп.) стосується дій банку до запровадження ліквідаційної процедури», так як згадана заборгованість у Банку перед ОСОБА_1 виникла вже після 16.04.2019 року, що встановлено ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 08 квітня 2025 року, яка знаходиться в законній силі.

Щодо висновків суду про неправомірність незастосування державним виконавцем приписів пункту 4 частини четвертої статті 4 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України № 1404-VIII).
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом № 1404-VIII.
За частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII за цим Законом підлягають примусовому виконанню рішення на підставі (зокрема) виконавчих листів.
Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Отже, статтею 1 Закону № 1404-VIII законодавець урегулював, що примусове виконання рішень уповноваженими цим Законом органами та особами здійснюється у межах повноважень та у спосіб, що визначені, зокрема, Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону.
Одним з таких актів є Закон України № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон України № 4452-VI), який установлює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження ФГВФО, порядок виплати ФГВФО відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між ФГВФО, банками, НБУ, визначає повноваження та функції ФГВФО щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків (стаття 1 цього Закону).
Відповідно до пункту 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №4452-VI законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що йому не суперечить.
Тобто у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, зобов`язань перед його кредиторами, приписи Закону № 4452-VI є спеціальними відносно приписів інших нормативних актів, що регулюють відповідні правовідносини. Подібна правова позиція щодо пріоритетності норм Закону № 4452-VI відносно інших законодавчих актів України під час розгляду спору в правовідносинах з банком була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16, від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17, від 23 січня 2019 року у справі № 761/2512/18, від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17.
ФГВФО безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі ФГВФО з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, такі повноваження: реалізує повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі НБУ.
Отже, звернення у справу про банкрутство ОСОБА_1  з метою стягнення з Банку заборгованості, яка визначена згаданою вище ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 08 квітня 2025 року, є одним з необхідних заходів ФГВФО (уповноваженої особи) щодо повернення дебіторської заборгованості Банку, оскільки поза межами процедури банкрутства Банку повернення такої заборгованості є неможливим.
Відповідно до частини третьої статті 46 Закону № 4452-VІ допускається можливість виникнення в банку, який перебуває в ліквідаційній процедурі, додаткових зобов`язань, пов`язаних з витратами в ліквідаційній процедурі неплатоспроможного банку. 
Ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 08 квітня 2025 року стягнуто з Банку на користь ОСОБА_1 безпідставно одержані Банком кошти у сумі 132 949 грн. 35 коп. Згадана ухвала залишається в законній силі, а відтак вона не може ставитися під сумнів під час розгляду скарги на дії державного виконавця стороною (Банком, як боржником), щодо якої її постановлено.
Відтак, оскільки існує ухвала Сихівського районного суду міста Львова від 08 квітня 2025 року, яка набрала законної сили, щодо зобов`язання Банку повернути ОСОБА_1 кошти, які були стягнуті з останнього вже під час ліквідаційної процедури Банку, як неплатоспроможного, то ОСОБА_1 , як стягувач, не може бути позбавлений конституційного права на виконання судового рішення. З огляду на наведене повернення державним виконавцем без прийняття до виконання виконавчого документа стягувачу буде незаконним.
А відкриття виконавчого провадження за виконавчим листомбуде ефективним способом захисту інтересів ОСОБА_1 , як стягувача, та не суперечитиме загальним принципам правової певності та виконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення належних механізмів виконання судових рішень.
Наведена вище правова позиція знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2023 року у справі № 5002-17/1718-2011 (провадження № 12-4гс23) (а.с. 188-195) і в силу положень, передбачених частиною 4 статті 263 ЦПК України, є обов`язковою для судів першої та апеляційної інстанцій.
На згадану вище постанову Великої Палати Верховного Суду міститься посилання і у Відзиві на скаргу, поданому до суду першої інстанції представником Северенчука Я.Є. (а.с. 47-50), однак згаданий суд не дав належної правової оцінки наведеному у цій постанові.
За наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення – про відмову у задоволенні вимог, які наведені у скарзі Банку.  

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 пункт 2, 379 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Сихівського районного суду міста Львова від 16 квітня 2026 року скасувати і ухвалити нову постанову.
Відмовити Публічному акціонерному товариству «Дельта банк» у задоволенні його вимог, викладених у Скарзі на дії/бездіяльність органу примусового виконання від 30 січня 2026 року про визнання протиправними дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Нагайчука Миколи Володимировича щодо винесення Постанови про відкриття виконавчого провадження №79738768 від 03.12.2025 року та скасування цієї постанови, а також зобов`язання державного виконавця повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання та виключити запис про триваюче виконавче провадження №79738768 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, громадських формувань та Єдиному реєстрі боржників стосовно ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 26 серпня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Копняк С.М.