ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/4169/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Андрусенко О. О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – ГУ ПФУ в Тернопільській області) про визнання протиправним та скасування рішення від 14.10.2025 №032750005977 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язання відповідача призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі – Закон №1788-ХІІ) в редакції, яка діяла до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213- VІІІ, з врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 у справі №1-5/2018 (746/15), врахувавши періоди трудової діяльності згідно трудової книжки від 02.08.1991 серії НОМЕР_1 : з 31.05.2007 по 04.06.2007, з 05.06.2012 по 10.06.2012, з 11.06.2017 по 31.08.2025 до пільгового стажу роботи за Списком №2; з 01.01.2004 по 31.08.2025 до страхового стажу у подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону №1788-ХІІ, з 07.10.2025.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.09.2025 позивач звернулася до територіального органу ПФУ у Волинській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах та долучила до неї пакет документів, які підтверджують стаж її роботи.
За принципом екстериторіальності заяву позивачки розглядало ГУ ПФУ в Тернопільській області, яке прийняло рішення про відмову у призначенні пенсії від 18.09.2025 №032750005977 через недосягнення необхідного пенсійного віку, посилаючись на пункт 2 частини другої статті 114 Закону №1058-ІV. 
Позивач не згідна з рішенням уповноваженого органу ПФУ, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 відновлено дію редакції пункту «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ, яка для жінок, що працювали до 01.04.2015 на роботах за Списком №2, передбачає право на пенсію після досягнення 50 років за наявності необхідного стажу, відповідач безпідставно застосував положення статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV) щодо досягнення 55-річного віку. Оскільки на момент звернення до Пенсійного фонду позивач досягла 50-річного віку та мала необхідний страховий і пільговий стаж, вона набула право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.
Крім того, відповідачем протиправно не зараховано до пільгового стажу позивача за Списком №2 періоди роботи: з 31.05.2007 по 04.06.2007, з 05.06.2012 по 10.06.2012, з 11.06.2017 по 31.08.2025, а також не застосовано положення статті 60 Закону №1788-ХІІ до періоду роботи позивача в інфекційному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Любомльське територіальне медичне об`єднання» Любомльської міської ради з 01.01.2004 по 31.08.2025, у зв`язку із чим рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 14.10.2025 № 032750005977 про відмову в призначенні пенсії в частині не зарахування вказаних періодів є протиправним та підлягає скасуванню.
Ухвалою суду від 09.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У відзиві на позовну заяву відповідач позовних вимог не визнав та просив у їх задоволенні відмовити повністю. В обґрунтування цієї позиції зазначив, що вік позивача на момент звернення становив 52 роки; страховий стаж – 44 роки 02 місяці 01 день. До страхового стажу враховано всі періоди. Пільговий стаж (Список №2) – 27 років 04 місяці 25 днів. Враховуючи те, що позивачка не досягла встановленого законодавством пенсійного віку 55 років, правові підстави для призначення їй пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відсутні.
Інші заяви по суті справи від сторін не надходили.
Суд, перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 07.10.2025 звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2, до якої долучила пакет документів.
14.10.2025 ГУ ПФУ в Тернопільській області прийняло рішення №032750005977 про відмову у призначенні пенсії у зв`язку з не досягнення необхідного пенсійного віку. У даному рішенні вказано, що вік заявниці 52 роки; страховий стаж становить 44 роки 02 місяці 01 день. Пільговий стаж становить 27 років 04 місяці 25 днів. За доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. На дату звернення за призначенням пенсії заявниця не досягла встановленого законодавством пенсійного віку 55 років, право на призначення пенсії за віком відповідно до пункту 2 частини другої статті 114 Закону №1058-IV на даний час відсутнє.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Згідно приписів статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Гарантії конституційного права людини на соціальний захист передбачені в положеннях Закону №1058-IV та Закону №1788-ХІІ.
03.10.2017 Верховною Радою України було ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-1, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:
«На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах».
За приписами статті 12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII (далі - Закон №213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:
чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;
жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01.04.2015, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, у тому числі жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Таким чином, Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 Конституційний Суд України визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно Конституційний Суд України встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи рішення Верховного Суду від 21.04.2021 у зразковій справі №360/3611/20, виснувала:
«У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).
Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.
Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV.».
У цьому рішенні судом вказано на те, що воно є зразковим для справ, у яких предметом спору є оскарження дій територіального органу Пенсійного фонду України щодо вирішення питання про призначення пенсії на пільгових умовах, для працівників, зайнятих повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, та наведено обставини зразкової справи, які обумовлюють типове застосування норм матеріального права, а саме:
а) позивачем є особа, яка:
- звернулась до Пенсійного фонду України за призначенням пенсії після 23.01.2020 з підстав, визначених статтею 13 Закону №1788-ХІІ;
- на момент звернення досягла: чоловіки - 55 років, жінки - 50 років;
- набула стаж роботи, визначений статтею 13 Закону №1788-ХІІ;
б) відповідачем є орган Пенсійного фонду України, уповноважений на вирішення питання про призначення пенсії.
Згідно з рішенням у зразковій справі до категорії осіб, на яких поширюється дія Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020 і які відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону №1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020), належать особи, які працювали до 01.04.2015, були зайняті повний робочий день на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений статтею 13 Закону №1788-ХІІ в редакції, яка діяла до 01.04.2015, та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до Пенсійного фонду України за призначенням пенсії.
Вирішуючи питання щодо того, норми якого саме Закону - №1788-ХІІ у редакції до внесення змін Законом №213-VIII чи №1058-ІV в редакції Закону №2148-VIII підлягають застосуванню у спірній ситуації, суд зважає на вищенаведені приписи пункту 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, якою чітко визначено, що застосуванню підлягає, зокрема, стаття 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах.
Визначальним у цьому випадку є з`ясування обставин щодо того, чи працювала особа, яка звертається із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, на посадах, визначених у нормах статті 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII, саме до 01.04.2015 і у разі якщо так, то при вирішенні питання про призначенні такій особі пільгової пенсії слід керуватися саме статтею 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII.
Верховний Суд, вирішуючи спір з подібним предметом спору (постанова від 16.06.2025 у справі №200/4104/24), зазначив, що, якщо особа, яка звертається з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, працювала на посадах, передбачених Списком №2, до 01.04.2015, то підлягають застосуванню норми статті 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII. Однак, якщо особа набула пільговий стаж за Списком №2 після 01.04.2015, то при призначенні такій особі пенсії необхідно керуватися нормами статті 114 Закону №1058-ІV в редакції Закону №2148-VIII.
Таким чином, застосування статті 13 Закону №1788-XII у редакції до внесення змін Законом №213-VIII можливе щодо осіб, які до 01.04.2015 не лише працювали на відповідних посадах, а й набули необхідний пільговий стаж за Списком №2.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.06.2026 у справі №380/1208/25.
Так, спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку з відмовою у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах.
При цьому відмова пенсійного органу у призначенні пенсії мотивована не досягненням заявницею необхідного пенсійного віку.
Щодо такої підстави відмови у призначенні пенсії – не досягнення пенсійного віку, суд зауважує, що позивач звернулася за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 у віці 52 років, пільговий стаж позивача згідно із розрахунком стажу (форма РС-право) станом на 01.04.2015 становив більше 10 років, тобто більше обсягу, передбаченого пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XIІ.
Отже, суд зазначає, що у спірних правовідносинах є підстави для застосування норм статті 13 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII, які передбачають таку умову для призначення пільгової пенсії, як досягнення жінкою віку 50 років.
Відтак, спірне рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 14.10.2025 №032750005977 про відмову у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах є протиправним та підлягає скасуванню.
Щодо позовних вимог в частині зарахування періодів трудової діяльності згідно трудової книжки від 02.08.1991 серії НОМЕР_1 : з 31.05.2007 по 04.06.2007, з 05.06.2012 по 10.06.2012, з 11.06.2017 по 31.08.2025 до пільгового стажу роботи за Списком №2, суд зазначає таке. 
Судом встановлено, що за записами трудової книжки серії НОМЕР_1 , зокрема:
- запис №1 від 01.08.1991 про зарахування на посаду маніпуляційної медичної сестри інфекційного відділення, на підставі наказу від 26.07.1991 №60; 
- запис №2 від 01.08.1996 про переведення на посаду палатної медсестри інфекційного відділення, на підставі наказу від 26.07.1996 №53; 
- запис №3 від 20.12.2002 про присвоєння першої категорії медсестра стаціонару до 20.12.2007, на підставі наказу від 20.12.2002 № 377/ос; 
- запис №4 від 14.08.2006 про перейменування посади на «сестра медична палатна інфекційного відділення» у зв`язку із змінами у штатному розписі, на підставі наказу від 14.08.2006 №252; 
- запис №5 від 08.11.2007 про присвоєння вищої кваліфікаційної категорії сестра медична стаціонару до 08.11.2012, на підставі наказу від 08.11.2007 №359; 
-запис №6 від 05.06.2007 про підтвердження права на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №2 за професією палатна сестра медична інфекційного відділення, на підставі наказу від 05.06.2007 №168; 
- запис №7 про реорганізацію Любомльської ЦРЛ з 01.04.2011 на Територіальне медичне об`єднання Любомльського і Шацького районів, на підставі наказу від 21.03.2011 №139; 
- запис №8 від 08.11.2012 про продовження вищої кваліфікаційної категорії зі спеціальності сестринська справа до 08.11.2017, на підставі наказу від 08.11.2012 № 521-ос; 
- запис №9 від 09.11.2017 про підтвердження вищої кваліфікаційної категорії зі спеціальності «сестринська справа» до 08.11.2022, на підставі наказу УОЗ від 09.11.2017 №314-ос/к; 
- запис №10 від 28.08.2017 про перейменування посади на «сестра медична стаціонарна» інфекційного відділення, на підставі наказу від 01.08.2017 №266-од; 
- запис №11 про реорганізацію з 13.11.2018 ТМО Любомльського і Шацького районів на Комунальне некомерційне підприємство «Любомльське територіальне медичне об`єднання Любомльської районної ради», на підставі наказу від 13.11.2018 №303-од; 
- запис №12 про перейменування Комунального некомерційного підприємства «Любомльське територіальне медичне об`єднання Любомльської районної ради» на Комунальне некомерційне підприємство «Любомльське територіальне медичне об`єднання Ковельської районної ради Волинської області», на підставі наказу від 31.12.2020 №57-адм; 
- запис №13 про перейменування з 31.12.2020 Комунального некомерційного підприємства «Любомльське територіальне медичне об`єднання Ковельської районної ради Волинської області» на Комунальне некомерційне підприємство «Любомльське територіальне медичне об`єднання» Любомльської міської ради, на підставі наказу від 31.12.2020 №59-адм.
Відповідно до довідки про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 26.09.2025 №29, видана Комунальним некомерційним підприємством «Любомльське територіальне медичне об`єднання Любомльської міської ради», ОСОБА_1 працювала повний робочий день у КНП «Любомльське ТМО» Любомльської міської ради і за періоди: з 01.08.1991 по 04.08.1995, з 23.08.2000 по даний час – безпосередньо обслуговувала хворих в інфекційному відділенні за професіями палатної медсестри, маніпуляційної медсестри, сестри медичної стаціонару, що передбачені Списком № 2 (розділ XXIV, підрозділ 24-а-2а, код КП 5132). Підстава: постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, від 16.01.2003 №36, від 24.06.2016 №461. Пільговий стаж складає 34 роки 1 місяць 25 днів. У довідці зазначено, що атестація робочих місць за умовами праці проведена згідно наказів від 29.12.1997 №80, від 31.05.2002 №107, від 05.06.2007 №168, від 11.06.2012 №256, від 24.03.2017 №114, від 15.03.2022 №52-од.
Пунктом 3 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18.11.2005 №383 (далі – Порядок №383) передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.
Згідно з пунктом 10 Порядку №383 для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі – Порядок №637).
Відповідно до пункту 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.
У довідці повинно бути вказано періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка, в тому числі виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій.
Як вбачається із матеріалів справи, факт виконання ОСОБА_1 шкідливих робіт, які відносяться до Списку №2, у спірний період підтверджується відповідною довідкою про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 26.09.2025 №29, видана Комунальним некомерційним підприємством «Любомльське територіальне медичне об`єднання Любомльської міської ради», яка була надана разом із заявою про призначення пенсії.
Враховуючи, що позивач працювала за професією, що передбачена Списком №2, суд дійшов висновку, що у відповідача були наявні підстави для зарахування періоду роботи позивача з 31.05.2007 по 04.06.2007, з 05.06.2012 по 10.06.2012, з11.06.2017 по 31.08.2025 до пільгового стажу за Списком №2 та врахування його при обчисленні розміру пенсії.
Щодо зарахування періоду роботи з 01.01.2004 по 31.08.2025 до страхового стажу у подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону №1788-ХІІ, суд зазначає таке.
Положеннями статті 60 Закону №1788-XII передбачено, що робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі.
Прикінцевими положеннями Закону №1058-IV визначено, що до запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах за списками № 1 і 2, а також за вислугу років, здійснюється за названим Законом у разі досягнення пенсійного віку та за наявності трудового стажу, передбаченого Законом України «Про пенсійне забезпечення».
Відповідно до пункту 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, положення Закону №1788-ХІІ застосовуються у частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років.
За приписами статті 7 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» лікування хворих на інфекційні хвороби може проводитися в акредитованих у встановленому законодавством порядку державних і комунальних спеціалізованих закладах (відділеннях) охорони здоров`я та клініках наукових установ, а також в акредитованих закладах охорони здоров`я, заснованих у встановленому законодавством порядку на приватній формі власності. У разі якщо перебіг інфекційної хвороби легкий, а епідемічна ситуація в осередку інфекційної хвороби благополучна, лікування такого хворого під систематичним медичним наглядом може здійснюватися амбулаторно, крім випадків, передбачених статтями 22, 27 і 31 цього Закону.
Відповідно до довідки про підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній від 26.09.2025 №29, видана Комунальним некомерційним підприємством «Любомльське територіальне медичне об`єднання Любомльської міської ради», ОСОБА_1 працювала повний робочий день у КНП «Любомльське ТМО» Любомльської міської ради і за періоди: з 01.08.1991 по 04.08.1995, з 23.08.2000 по даний час – безпосередньо обслуговувала хворих в інфекційному відділенні за професіями палатної медсестри, маніпуляційної медсестри, сестри медичної стаціонару. 
Територіальне медичне об`єднання - це комплекс лікувально-профілактичних та інших закладів, функціонально і організаційно пов`язаних між собою з метою інтеграції і ефективного використання трудових і матеріальних ресурсів для досягнення найкращих кінцевих результатів у наданні медичної допомоги населенню.
Отже, під час розгляду справи судом встановлено і не заперечується сторонами, що протягом спірного періоду позивачка працювала у інфекційному закладі охорони здоров`я.
Відтак, за правилами статті 60 Закону № 1788-ХІІ (з урахуванням змін, внесених Законом №1110-IV, які набрали чинності з 15.08.2003) та в силу приписів пункту 16 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV період роботи у інфекційному закладі охорони здоров`я з 01.01.2004 підлягає зарахуванню до стажу роботи на пільгових умовах у подвійному розмірі.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 04.12.2019 у справі № 689/872/17, від 20.04.2022 у справі № 214/3705/17, від 27.04.2023 у справі №160/14078/22, у яких суд дійшов висновку про зобов`язання пенсійного органу зарахувати до страхового стажу в подвійному розмірі відповідно до статті 60 Закону № 1788-ХІІ періоди роботи позивачів в інфекційних закладах після 01.04.2004, тобто після дати набрання чинності Законом № 1058-IV.
Також, у постанові від 03.11.2021 у справі № 360/3611/20, Велика Палата Верховного Суду, визначаючи співвідношення між Законом № 1058-IV та Закону № 1788-ХІІ вказала, що Конституція України не передбачає можливості надання певному закону вищої юридичної сили щодо інших законів, або можливості передбачити законом заборону законодавцю приймати інші закони, що регулюють однопредметні відносини. Крім того, Закон № 1788-ХІІ був прийнятий раніше за Закон № 1058-IV.
Отже, робота у інфекційному відділенні КНП «Любомльське ТМО» Любомльської міської ради дає право на зарахування стажу роботи у цьому закладі у подвійному розмірі, що підтверджується записами трудової книжки та довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відвідних записів у ній від 26.09.2025 №29.
Отже, суд дійшов висновку, що позивач у період з 01.01.2004 по 31.08.2025 працювала повний робочий день в інфекційному відділенні закладу охорони здоров`я, а тому відповідно до статті 60 Закону №1788-ХІІ, з урахуванням пункту 16 Прикінцевих положень Закону №1058-IV та правових висновків Верховного Суду, зазначений період підлягає зарахуванню до страхового стажу у подвійному розмірі.
З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, а також враховуючи межі заявлених позовних вимог, позовні вимоги належить задовольнити у спосіб шляхом визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 14.10.2025 №032750005977 про відмову у призначенні пенсії; зобов`язання відповідача призначити з 07.10.2025 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ, з врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, врахувавши періоди трудової діяльності згідно трудової книжки від 02.08.1991 серії НОМЕР_1 : з 31.05.2007 по 04.06.2007, з 05.06.2012 по 10.06.2012, з 11.06.2017 по 31.08.2025 до пільгового стажу роботи за Списком №2; з 01.01.2004 по 31.08.2025 до страхового стажу у подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону №1788-ХІІ.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 1064,96 грн, що був сплачений квитанцією від 07.03.2026.
Щодо заявлених до стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 15000,00 грн, суд зазначає наступне.
Частинами першою, другою статті 134 КАС України обумовлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм, слід дійти висновку про те, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором.
Вказана позиція суду узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та в постановах Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №640/13685/19, від 23.04.2021 у справі №360/700/19, відповідно до якої склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу до матеріалів справи долучено квитанцію від 06.03.2026 на суму 8000,00 грн, квитанцію від 10.03.2026 на суму 7000,00 грн, договір про надання правничої допомоги від 12.02.2026 №32/12/02/2026, додаткову угоду від 12.02.2026 №1 до договору про надання правничої допомоги від 12.02.2026 №32/12/02/2026, із яких слідує, що вартість послуг із підготовки позовної заяви про визнання протиправними дій пенсійного органу та зобов`язання вчинити дії; подання позовної заяви до Волинського окружного адміністративного суду становить 15000,00 грн. 
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат на підставі статті 41 Конвенції, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України від 23.01.2014, заява №19336/04, пункт 268). У рішенні Європейського суду з прав людини 28.11.2002 у справі Лавентс проти Латвії (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
За загальним правилом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Разом із тим, частина дев`ята статті 139 КАС України визначає критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат та виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру залежно від конкретних обставин справи. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.
Оцінивши наявні в матеріалах справи докази складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним статтями 19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, значення справи для сторін та конкретні обставини справи, суд вважає, що сума, заявлена до відшкодування у розмірі 15000,00 грн. є надмірною та неспівмірною з фактичним обсягом наданих адвокатом послуг, оскільки усі надані адвокатом послуги, зазначені в детальному описі та розрахунку робіт, виконаних адвокатом у справі №140/4169/26, охоплюється загальною діяльністю адвоката та мають на меті складання позовної заяви.
Відтак суд, виходячи із критеріїв, визначених частиною дев`ятою статті 139 КАС України, вважає, що з огляду на зміст та характер наданих послуг, наявні підстави обмежити розмір витрат на правничу допомогу та позивачу необхідно відшкодувати витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн., а решту витрат повинен понести позивач.
З урахуванням наведеного, на користь позивача підлягають до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати в загальному розмірі 6064,96 грн. (з них: судовий збір в сумі 1064,96 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.).
Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 14.10.2025 №032750005977 про відмову у призначенні пенсії.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 з 07.10.2025 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ, з врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/2020, врахувавши періоди трудової діяльності згідно трудової книжки від 02.08.1991 серії НОМЕР_1 : з 31.05.2007 по 04.06.2007, з 05.06.2012 по 10.06.2012, з 11.06.2017 по 31.08.2025 до пільгового стажу роботи за Списком №2; з 01.01.2004 по 31.08.2025 до страхового стажу у подвійному розмірі на підставі статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири грн 96 коп.) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн (п`ять тисяч грн 00 коп). 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (46001, Тернопільська область, місто Тернопіль, Майдан Волі, 3, код ЄДРПОУ 14035769).

Суддя О. О. Андрусенко