Справа № 453/1689/26
№ провадження 3/453/623/26

ПОСТАНОВА
іменем України

27 серпня 2026 року суддя Сколівського районного суду Львівської області Ясінський Ю.Є., розглянувши матеріали, отримані від з військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, про притягнення до адміністративної відповідальності:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , розлученого, солдат за призовом під час мобілізації (на особливий період),

за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, -
в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , в умовах особливого періоду, будучи кухарем 3 відділення, 2 взводу, 1 роти 3-го батальйону охорони в/ч НОМЕР_2 , солдатом військової служби за призовом під час мобілізації (на особливий період) з 02 серпня 2026 року, 03 серпня 2026 року самовільно залишив пункт тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_2 в населеному пункті АДРЕСА_2 . 04 серпня 2026 року близько 16 год. 10 хв. самостійно повернувся в пункт дислокації підрозділу 1 роти 3-го батальйону охорони в/ч НОМЕР_2 .
У судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності.
Дослідивши матеріали справи про військове адміністративне правопорушення, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин цієї справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю, дійшов такого висновку.
Так, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність (ст. 9 КУпАП). Тобто адміністративне правопорушення – це вчинок, який має форму або дії, або бездіяльності. Проте, щоб вчинок можна було кваліфікувати як адміністративне правопорушення, він повинен мати сукупність юридичних ознак, що визначають склад правопорушення, а саме: об`єктивну сторону, об`єкт, суб`єктивну сторону (внутрішня сторона діяння, елементами якої є вина, мотив і мета) і суб`єкт. Наявність усіх ознак правопорушення є єдиною підставою для притягнення правопорушника до відповідальності. Якщо відсутня хоча б одна з ознак правопорушення, особа не може бути притягнута до відповідальності.
Згідно з вимогами ст. 245 КУпАП, серед ряду завдань провадження у справах про адміністративні правопорушення є: всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її у точній відповідності з законом.
Відповідно до статей 251, 252 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, котрі мають значення для правильного вирішення справи. Висновок про наявність чи відсутність у діях особи адміністративного правопорушення має бути зроблений на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження усіх обставин справи в їх сукупності.
У відповідності з положеннями ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
За змістом ч. 3 ст. 173-11 КУпАП, відповідальність за цією нормою закону настає за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової військової служби), а також військовозобов`язаним та резервістом під час проходження зборів, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на військову службу у разі призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу тривалістю до десяти діб
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець має додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Разом з цим, ч. 4 ст. 407 КК України передбачена кримінальна відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад три доби, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Частиною 5 ст. 407 КК України передбачена кримінальна відповідальність за самовільне залишення військової частини, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинені в бойовій обстановці, а так само ті самі дії тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.
Таким чином, відповідальність військовослужбовця не строкової служби за самовільне залишення військової частини, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин в умовах саме воєнного стану, прямо передбачена лише ч. 5 ст. 407 КК України.
Водночас, змінами до ч. 5 ст. 407 КК України, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо усунення суперечностей у караності кримінальних правопорушень» від 13.07.2023 року № 3233-ІХ, встановлено обов`язкову кваліфікуючу ознаку самовільного залишення військової частини, а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин, вчинених в умовах воєнного стану, тривалістю понад три доби, чим фактично декриміналізовано такі діяння, що тривають до трьох діб. 
Декриміналізація самовільного залишення військової частини в умовах воєнного стану тривалістю до трьох діб, і наявне в диспозиції ч. 4 ст. 172-11 КУпАП застереження: «крім воєнного стану», обумовлюють кваліфікацію дій особи, яка вчинила самовільне залишення військової частини в умовах воєнного стану тривалістю до трьох діб виключно за ч. 3 ст. 172-11 КУпАП.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів цієї справи про військове адміністративне правопорушення, особа, який притягається до адміністративної відповідальності, будучи військовослужбовцем, призваним по мобілізації, наведених вище вимог не дотримався, так як його вина у вчиненні військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, у розумінні згаданих вище приписів статей 245, 251-252 КУпАП, доведена належними та допустимими доказами, зокрема такими: протоколом в/ч НОМЕР_2 №354 від 19 серпня 2026 року; письмовими поясненнями, ОСОБА_1 від 05 серпня 2026 року; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 по строковій частині про склад добового наряду від 15 липня 2026 року №196; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №825 від 13 червня 2026 року.
Беручи до уваги вищевикладене, суддя вважає, що в діях особи, який притягається до адміністративної відповідальності, наявний склад військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, оскільки останній, будучи військовослужбовцем, призваним по мобілізації, був відсутній без поважних на те причин за місцем несення військової служби тривалістю до трьох діб, в умовах воєнного стану. 
При накладені адміністративного стягнення, на особу, який притягається до адміністративної відповідальності, суддя враховує обставини, визначені у ст. 33 КУпАП, та не вбачає, у розумінні статей 34-35 цього Кодексу обставин, які пом`якшують чи обтяжують відповідальність останнього, однак враховує притягнення такої особи до адміністративної відповідальності протягом року вперше, у зв`язку з чим вважає за необхідне накласти адміністративне стягнення у межах санкції, визначеної у ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, - у виді штрафу.
Відповідно до ст. 40-1 КУпАП судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.
Під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності, є діючим військовослужбовцем, що підтверджується матеріалами цієї справи про військове адміністративне правопорушення, за таких умов, судовий збір не підлягає справлянню, й останнього слід звільнити від його сплати.
Керуючись статтями 8-9, 23, 33-35, 40-1, 172-11, 221, 245, 251-252, 268, 276, 279-280, 283-285 КУпАП, суддя, -

п о с т а н о в и в:

ОСОБА_1  визнати винуватим у вчиненні військового адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 172-11 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятиста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) грн..
Звільнити  ОСОБА_1  від сплати судового збору на підставі пункту 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Положеннями статей 307 та 308 КУпАП встановлено, що штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, у разі несплати правопорушником штрафу у вказаний строк, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби та стягнення у подвійному розмірі визначеного штрафу.
Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом десяти днів з дня її винесення.

Слідчий суддя  Ю.Є. ЯСІНСЬКИЙ