ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 307/3365/18
провадження № 61-15357св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційними скаргами ОСОБА_1 , які подані адвокатом Колотухою Іваном Олексійовичем, на постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Мацунича М. В., Кожух О. А., Джуги С. Д.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання знести металеву конструкцію споруди теплиці і господарської будівлі та зобов`язання не чинити перешкоди при відновленні межі на місці металевої конструкції.
Позов мотивовано тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,239 га, яка розташована в АДРЕСА_1 . На час подання позову суміжним землекористувачем земельної ділянки позивача є ОСОБА_2 . 
З метою незаконного захоплення земельної ділянки позивача, відповідач виготовив приватизаційні документи на свої земельні ділянки, однак такі були скасовані рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27 листопада 2013 року в цивільній справі № 307/1619/13-ц, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 21 квітня 2016 року. Цим рішенням апеляційного суду встановлено, що державний акт на право приватної власності, виданий на ім`я ОСОБА_2 , виготовлений з порушенням вимог земельного законодавства - без відповідного рішення про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки у приватну власність.
В ході розгляду справи № 307/1619/13-ц проводилася судова будівельно-технічна експертиза, з висновку експерта якої № 0002/2015 від 31 березня 2015 року слідує, що земельні ділянки АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2 накладаються на земельну ділянку АДРЕСА_1 . Площа накладення земельної ділянки АДРЕСА_3 на земельну ділянку АДРЕСА_1 становить 455 кв. м, а площа накладення земельної ділянки АДРЕСА_2 на земельну ділянку АДРЕСА_1 становить 928 кв. м. Також у висновку зазначено, що земельну ділянку АДРЕСА_1 зменшено за рахунок земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , точно встановити площу зменшення неможливо через відсутність огорожі. Зазначено, що ймовірна площа зменшення ділянки АДРЕСА_1 через накладення на неї ділянки АДРЕСА_2 становить 0,013 га, в тому числі 0,0036 га зайнято будівлею земельної ділянки АДРЕСА_2 . Технічна можливість відновити межі земельної ділянки АДРЕСА_1 в межах згідно з державним актом на даний момент існує частково, оскільки частина площі 0,0036 га зайнята будівлею земельної ділянки АДРЕСА_2 .
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року у справі за № 307/2147/16-ц залишено без змін рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2017 року, яким зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 при відновленні межі та встановленні огорожі земельної ділянки АДРЕСА_1 згідно з розмірами вказаними в державному акті на право приватної власності на землю. При виконанні рішення суду відповідач вчиняє перешкоди з метою ускладнити встановлення огорожі на відкритій місцевості, про що свідчить постанова Тячівського РВ ДВС про залучення посиленого наряду працівників органів внутрішніх справ для фактичного реального виконання рішення суду. 
При відновленні межі та встановленні огорожі на місці металевої споруди теплиці та господарської будівлі, які до того ж є самочинно збудовані, відповідач буде чинити перешкоди з метою не допустити влаштування огорожі. 
Як на підставу позовних вимог посилається на статтю 152 ЗК України, статтю 376 ЦК України та вважає, що його право як власника земельної ділянки порушено незаконними діями ОСОБА_2 .
З урахуванням зміни предмету позову, ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 :
знести металеву конструкцію споруди теплиці та господарські будівлі, які частково розміщені на земельній ділянці ОСОБА_1 на межі ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , шляхом їхнього знесення таким чином, щоб залишилися тільки конструкції фундаментів та стін, які б не доходили до межі спірних будинковолодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , не менше як на 1,0 метр;
не чинити перешкоди при відновленні межі на місці металевої конструкції споруди теплиці та частини господарської будівлі та при встановленні огорожі земельної ділянки АДРЕСА_1 , згідно з розмірами вказаними у Державному акті на право приватної власності на землю серії IV-ЗК № 039300 від 11 березня 1999 року, ділянка № 3.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 лютого 2021 року позов задоволено.
Зобов`язано ОСОБА_2 знести металеву конструкцію споруди теплиці, розібравши її повністю, та частково знести господарську будівлю будинковолодіння АДРЕСА_2 , розібравши цю господарську будівлю таким чином, щоб залишилися тільки конструкції фундаментів та стін, які б не доходили до межі спірних будинковолодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , не менше як на 1,0 метр, зокрема, розібрати на цій господарській будівлі конструкцію перекриття та дахові конструкції.
Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 при відновленні межі на місці металевої конструкції споруди теплиці та частини господарської будівлі та при встановленні огорожі земельної ділянки АДРЕСА_1 , згідно з розмірами вказаними у Державному акті на право приватної власності на землю серії IV-ЗК № 039300 від 11 березня 1999 року, ділянка № 3.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 409,60 грн судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позов підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні позивачем доведено, що самочинно збудовані відповідачем металева конструкція будівлі теплиці та господарська споруда цегляного сараю порушують право позивача належним чином використовувати належну йому на праві власності земельну ділянку.
Щодо посилання відповідача на ті обставини, що в провадженні Тячівського районного суду Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження № 12018070160001377 (справа № 307/94/19) про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, про те, що останній, не будучи 11 березня 1999 року головою Солотвинської селищної ради Тячівського району Закарпатської області та не маючи відповідних повноважень, підписав Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ЗК № 039300 на ім`я позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку загальною площею 0,475 га, то таке, на думку суду, не є підставою для відмови у позові на час розгляду даної справи в суді, оскільки щодо цього державного акту на право приватної власності на землю діє презумпція дійсності до того часу, поки його не буде скасовано в судовому порядку.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Закарпатського апеляційного суду від 18 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Тячівського районного суду від 11 лютого 2021 року скасовано та ухвалено у справі постанову про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 .
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 2 114,40 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у доводах апеляційної скарги відповідач звертає увагу на те, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка площею 0,2647 га, що на 0,0257 га більше від площі, зазначеної у державному акті. У фактичному користуванні ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка площею 0,1242 га, що менше на 0,0658 га ніж зазначено в державному акті. Відповідач припускає, що ця різниця могла виникнути через зміщення огорож між будинковолодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Однак таке припущення не знаходить своє підтвердження в наявних матеріалах справи та виходить за межі позовних вимог і предмету спору, а тому апеляційний суд не вправі надавати оцінку таким доводам.
Водночас, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, які стосуються неврахування судом першої інстанції обставин, встановлених в рамках кримінальної справи № 307/94/19. Так, ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2024 року підсудного ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 358 КК України, та закрито кримінальне провадження. Головним речовим доказом у даній справі був Державний акт на право приватної власності на землю від 11 березня 1999 року, який виданий ОСОБА_1 . Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 22 січня 2025 року указану ухвалу Тячівського районного суду залишено без змін.
Висновки, зроблені в рамках кримінальної справи № 307/94/19, а також підготовлені в цій справі експертизи є такими, що містять інформацію щодо предмета доказування у цій цивільній справі, тобто стосуються земельної ділянки позивача, а саме встановлюють факт, що позивач не є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки правовстановлюючий документ не є законним, визнаний підробленим. Оскільки ОСОБА_1 за наведених обставин не може вважатись власником земельної ділянки, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , а тому такий не вправі вимагати усунення перешкод у її користуванні шляхом знесення металевої конструкції споруди теплиці та часткового знесення господарської будівлі будинковолодіння АДРЕСА_2 .
Викладене у відзиві на апеляційну скаргу спростовується зазначеними доводами, а тому апеляційний суд вважає, що потреби в окремій оцінці таких тверджень немає.
Суд першої інстанції не звернув увагу не все згадане та не вжив необхідних заходів задля встановлення всіх істотних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення по суті.
Аргументи учасників справи
22 грудня 2025 року та 23грудня 2025 року засобами поштового зв`язку  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду нові редакції касаційних скарг, у яких просив скасувати постанову апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції передчасно зробив висновок про відсутність зареєстрованихправ власника за позивачем, чим припустився неправильного застосування статей 328, 391 та 376 ЦК України. Апеляційний суд не звернув увагу, що визнання державного акту на землю підробленим саме по собі не анулює право власності, але створює підстави дляйого оскарження, адже акт є лише документом, що посвідчує право, а не самим правом; право ж встановлюється судом,і його скасування (припинення) вимагає окремої правової підстави та судового рішення, незалежно віддійсності документа. Якщо акт підроблений, це свідчить про шахрайство або помилку, що може призвести до анулювання реєстрації, але не автоматично скасовуєпідставу набуття права. Апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі N 911/3594/17, передчасно визнав позивача невласником земельної ділянки, не маючи для цього достатніх підстав, та відмовив у позові з цієї підстави.
Враховуючи висновки, викладені у постанові Верховного Суду від10 квітня 2024 року № 496/1059/18, покиДан М. І. є власником земельної ділянки, на якій незаконно збудована теплиця та господарська будівля відповідача, до тих пір йому належить право в порядку статті 391 ЦК подавати негаторний позов. У постанові Верховного Суду від15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 вказано, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядатияк порушення прав власника відповідної земельної ділянки. 
Ухвалоюапеляційного суду Закарпатської області від 30 листопада 2017 року у справі № 307/2147/16-ц залишено без змін рішення Тячівського районного суду від 03 травня 2017 року, що є підтвердженням порушенняземельних прав позивача, а також указане свідчать про незаконне будівництво капітальної споруди     ОСОБА_2  на земельній ділянці позивача. По суті законність правової позиції позивача обґрунтована висновками чотирьох судових експертиз, які містяться в матеріалах справи.
Скасовуючирішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з обставин, які не досліджувались усуді першої інстанції та не існували на момент ухвалення рішення Тячівським районним судом. Апеляційний судвзяв до уваги той факт, що ухвалою Закарпатського апеляційного суду залишено без змін ухвалу Тячівського районного суду від 09 лютого 2024 року у справі № 307/94/19, якою звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, передбаченоїчастиною першою статті 358 КК України, у зв'язку із закінченням строківдавності. В обвинувальному актійдеться про те, що ОСОБА_3 працюючи на посаді голови селищної ради з 2006 року, здійснив підробку іншого офіційного документу, а саме: державного акту на право власності на земельну ділянку серії IV-3K № 039300 від 11 березня 1999 року, виданого на ім'я ОСОБА_1 . Фабула обвинувачення ґрунтуєтьсяна тезі, що ОСОБА_3 , працюючи селищним головою починаючи з 2006 року, підписав акт виданий у 1999 році, чим здійснив підробку документа - акту     ОСОБА_1 .
Однаквироку у кримінальній справі немає, суд не досліджував у кримінальній справі указані обставини, а обмежився переписуванням тезз обвинувального акту, оскільки провадження закрилось по строкам давності за клопотанням обвинуваченого,який не визнав свою вину. Разом з тим, в ухвалі про закриття кримінального провадженняпо строках давності не вказано, що акт    ОСОБА_1 є недійсним. 
Рішеннясесії приймалося 23 грудня 1997 року про передачу землі   ОСОБА_1 , який по суті успадкував цю землю від своєї матері, про що є відомості в матеріалах справи. Акт заповнений 11 березня 1999 року. Враховуючи, що     ОСОБА_1  до 2002 року перебував на заробітках в Іспанії і отримав такий акт по поверненню до дому, поза розумним сумнівом є факт, що такий акт     ОСОБА_3  підписав у період часу після 01 листопада 2000 року,коли приступив до виконання обов'язків голови виконавчого комітету. Якщо  ОСОБА_3 підписав такий акт, який виготовлявся на підставі рішення сесії та технічної документації, якудо речі підписав і ОСОБА_4 (погодив межі) після 01 листопада 2000 року, то підстави вважати, що документ підроблений, відсутні. В чинному законодавстві не міститься заборона підписувати акт після дати його виготовлення.
Вобвинувальному акті тільки вказано, що ОСОБА_3 у невстановленому місці та невстановленому часіздійснив підробку державного акту серії IV-3K № 039300 від 11 березня 1999 року шляхом його підписання, достовірно знаючи, що у 1999 році не був головою селищної ради. Але Акт підписаний     ОСОБА_3 , коли той мав повноваження робити такі дії, враховуючи, що акт видавався згідно з вимогами чинного законодавства на підставірішення сесії та технічної документації. Тобто, акт тільки посвідчує право власності, яке виникає на підставі рішення органу місцевого самоврядування, і те що ОСОБА_3  підписав такий акт не в 1999 році не змінює факту надання земельної ділянки у власність     ОСОБА_1  на підставі рішення Солотвинської селищної ради.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі. 
В ухвалі вказано, що наведені у касаційних скаргах доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду, Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18, від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17).
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження 
№ 61-11625сво22)).
Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а у статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків.
Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, й ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав, і такі правовідносини мають майновий характер або пов`язані з реалізацією майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів (див., зокрема: постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 361/2965/15-а (провадження № 11-190апп18), від 09 листопада 2021 у справі № 542/1403/17 (провадження № 14-106цс21)).
У приватному праві не передбачалося нікчемності для оспорюваного державного акту про право власності на землю. Заявляти вимогу про визнання недійсним державного акту про право власності на землю може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею державного акту про право власності на землю. Тобто, оспорювання акту відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання акту) (див, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2023 року в справі № 683/2422/19 (провадження № 61-13607св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18 (провадження № 14-209цс21), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано: 
«8.25. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).
8.26. За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у пункті 72 постанови від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц та пункті 100 постанови від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
8.28. У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (див., зокрема, пункт 98 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)). Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23), на яку є посилання в касаційній скарзі, вказано, що «знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18). З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки. Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду, не слід розглядати як окреме відносно факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки. Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості - що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою. Отже, самочинно побудоване нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване за жодною особою, все одно обмежує власника відповідної земельної ділянки в користуванні та розпорядженні такою земельною ділянкою. Велика Палата Верховного Суду висновує, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження».
За обставин справи, коли належний власник земельної ділянки не надавав згоди на будівництво на його земельній ділянці об`єкта нерухомого майна, він має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав як власника земельної ділянки шляхом знесення усіх об`єктів, зокрема й самочинного, будівництва навіть у разі його державної реєстрації, здійсненого не власником або без його згоди. Власник вправі вимагати усунення із земельної ділянки усіх результатів діяльності (господарювання) відповідача на ній. Оцінка самочинності здійсненого будівництва не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки будь-яке будівництво на чужій земельній ділянці, має розглядатися як таке, що вчинене без правомірних підстав для ведення такої діяльності. Отже, відповідно до вимог цивільного закону незаконний набувач земельної ділянки не набуває права власності на збудовані ним за час незаконного володіння споруди і має право лише на належні йому будівельні матеріали та конструктивні елементи без набуття права власності на споруди, які їх складали (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 369/3261/17).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18)).
У справі, що переглядається:
суд першої інстанції встановив, що металева конструкція будівлі теплиці та господарська споруда цегляного сараю ОСОБА_2 збудовані самочинно, оскільки на них відсутні будь-які правовстановлюючі документи, ці споруди частково накладаються на земельну ділянку, яка належить позивачу на праві власності. Тому суд зробив висновок, що зазначена самочинна забудова порушує право позивача належним чином використовувати належну йому на праві власності земельну ділянку, а ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу та не буде давати можливості встановити межу згідно з розмірами вказаних в державному акті добровільно. Тому позовні вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача знести металеву конструкцію споруди теплиці і господарської будівлі, не чинити перешкоди при відновленні межі на місці металевої конструкції та частини господарської будівлі та при встановленні огорожі земельної ділянки задовольнив;
апеляційний суд при ухваленні протилежного рішення виходив з того, що ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 09 лютого 2024 року у кримінальній справі № 307/94/19, яка ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 22 січня 2025 року залишена без змін, підсудного ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 358 КК України, та закрито кримінальне провадження. В рамках указаної кримінальної справи встановлено, що ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді Солотвинського селищного голови лише з 07 квітня 2006 року, достовірно знаючи, що він 11 березня 1999 року не був головою Солотвинської селищної ради та не мав повноважень на підписання державних актів на право приватної власності на землю, власноручно підписав акт на право приватної власності на землю серії IV-ЗК № 039300 від 11 березня 1999 року. Тому вважав, що право власності на земельну ділянку площею 0,475 га за адресою: АДРЕСА_1 набуте ОСОБА_1 неправомірно;
апеляційний суд не врахував, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У приватному праві не передбачалося нікчемності для оспорюваного державного акта про право власності на землю. Оспорювання акта відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання акта). При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції;
апеляційний суд не звернув уваги, що рішення суду першої інстанції ухвалене 11 лютого 2021 року, а ухвала Тячівського районного суду Закарпатської області у кримінальній справі № 307/94/19 постановлена 09 лютого 2024 року, тобто на момент розгляду справи судом першої інстанції указаної ухвали не існувало, що виключало можливість прийняття судом апеляційної інстанції такого доказу. Апеляційний суд не встановив обставин, які б дозволяли зробити висновок, що право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , набуте ОСОБА_1 неправомірно, зокрема, що рішення відповідного органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність, на підставі якого позивачу виданий акт на право приватної власності на землю серії IV-ЗК № 039300 від 11 березня 1999 року або відповідний державний акт визнані недійсними або є підробленими.
За таких обставин апеляційний суд по суті рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 і тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції, не переглянув та зробив передчасний висновок про відсутність порушеного права позивача. Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Закарпатського апеляційного суду від 18 жовтня 2025 року скасувати.
Передати справу№ 307/3365/18 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко