ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року	справа № 380/9531/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі також - позивач) до Міністерства освіти і науки України (далі також - відповідач, Міносвіти) із вимогами:
- визнати протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо внесення відомостей до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про те, що поточне здобуття освіти ОСОБА_1 порушує послідовність здобуття освіти, визначену частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту»;
- зобов`язати Міністерство освіти і науки України внести зміни до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», щодо ОСОБА_1 , а саме: в розділі «На підставі даних, що містяться в ЄДЕБО, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» вказати «Так, не порушує».
В обґрунтування позову зазначив, що згідно з інформацією, яка міститься в Єдиній державній електронній базі з питань освіти (далі - ЄДЕБО), позивач 30.06.2021 здобув перший (бакалаврський) рівень вищої освіти та отримав диплом бакалавра; у 2022 році був зарахований до Національного університету «Львівська політехніка» для здобуття освітнього ступеня магістра за спеціальністю «Системний аналіз» та 15.11.2022 відрахований із цього закладу освіти за власним бажанням, тобто через два місяці після початку навчання, без завершення освітньої програми та без отримання диплома магістра; 01.09.2025 позивач зарахований на навчання за освітнім рівнем магістра до Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка (денна форма навчання). Повідомив, що з довідки про здобувача освіти за даними ЄДЕБО № 852366 від 12.05.2026 слідує, що у графі «На підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» наявне значення «Ні, порушує». Позивач вважає, що така інформація не відповідає дійсності, оскільки навчання за освітнім рівнем магістра він не завершував та диплом магістра не отримував, у зв`язку з чим відрахування з навчання без отримання диплома не є завершенням рівня освіти та не впливає на послідовність її здобуття. Стверджує, що оскаржувані дії порушують його право на отримання достовірної інформації в галузі освіти та право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Тому позивач звернувся до суду із цим позовом.
Ухвалою судді від 18.05.2026 відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень вказав, що за результатами будь-якого долучення особи до освітнього процесу у формі навчальних занять, самостійної роботи чи практичної підготовки в будь-якому обсязі у такої особи формуються знання, уміння, навички та компетентності на відповідному рівні вищої освіти, а отже особа, яка долучалася до таких заходів, має здобуту освіту на відповідному рівні вищої освіти незалежно від форми та обсягів такого долучення. На думку відповідача, повторне зарахування позивача на навчання за освітнім ступенем магістра означає повторне формування ним знань, умінь, навичок та загальних компетентностей на тому самому рівні вищої освіти, що свідчить про здобуття освіти в непослідовному порядку. Окремо відповідач наголосив, що порушенням послідовності є поточне навчання за освітнім ступенем магістра за наявності диплома бакалавра. Послався на доручення Міністра освіти і науки України від 31.05.2024 № 1/34-Д-24 та лист Міносвіти від 03.06.2024 № 1/9758-24, якими встановлено алгоритм визначення послідовності здобуття освіти. Також відповідач зазначив, що функції щодо внесення відомостей про здобувачів освіти до ЄДЕБО покладено на суб`єктів освітньої діяльності, а на Міносвіти як розпорядника ЄДЕБО покладено лише організаційні та контролюючі функції, на ДП «Інфоресурс» як технічного адміністратора - виключно технічні функції, у зв`язку з чим Міносвіти є неналежним відповідачем. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він підтримав заявлені позовні вимоги. Зазначив, що доручення Міністра освіти і науки України від 31.05.2024 № 1/34-Д-24 та лист Міносвіти від 03.06.2024 № 1/9758-24 не є нормативно-правовими актами і мають лише рекомендаційний характер; що момент здобуття рівня освіти пов`язується не з фактом зарахування чи тривалістю навчання, а з успішним виконанням освітньої програми, проходженням атестації та отриманням документа про освіту; що належним відповідачем у таких справах є саме Міносвіти як розпорядник та володілець інформації ЄДЕБО. На підтвердження навів висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 29.10.2025 у справі № 200/5372/24, від 07.11.2025 у справі № 160/31314/24, від 14.11.2025 у справі № 160/30918/24 та від 20.05.2026 у справі № 280/9417/24.
Суд дослідив подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінив докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, та встановив таке.
Відповідно до Виписки з Єдиної державної електронної бази з питань освіти щодо документів про освіту та інформації про навчання особи у позивача ОСОБА_1 наявні такі документи про освіту: свідоцтво про базову загальну середню освіту (з відзнакою) серія НОМЕР_1 , видане 12.06.2015; атестат про повну загальну середню освіту серія НОМЕР_2 , виданий 24.06.2017; диплом бакалавра серія НОМЕР_3 , виданий Національним університетом «Львівська політехніка» 30.06.2021.
З інформації про навчання, яка міститься у ЄДЕБО, слідує, що 01.09.2017 ОСОБА_1 розпочав навчання, а 30.06.2021 завершив навчання у Національному університеті «Львівська політехніка» за освітнім рівнем бакалавра за спеціальністю 122 Комп`ютерні науки, освітня програма «Системна інженерія (Інтернет речей)» (денна форма навчання, бюджет), у зв`язку з чим йому було видано диплом бакалавра.
У 2022 році ОСОБА_1 зарахований на навчання за освітнім рівнем магістра до Національного університету «Львівська політехніка» за спеціальністю 124 Системний аналіз (денна форма навчання, контракт) та 15.11.2022 відрахований із цього закладу освіти за власним бажанням, тобто до завершення навчання за освітньою програмою, без проходження атестації та без отримання диплома магістра.
01.09.2025 ОСОБА_1 зарахований на навчання за освітнім рівнем магістра до Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка за спеціальністю F3 Комп`ютерні науки (денна форма навчання, бюджет), дати початку та закінчення навчання 08.09.2025 та 31.12.2026 відповідно, наказ про зарахування № 272-С від 01.09.2025.
Позивачу сформовано довідку про здобувача освіти за даними Єдиної державної електронної бази з питань освіти № 852366 від 12.05.2026, в якій у графі «На підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» наявне значення «Ні, порушує».
Не погоджуючись із діями відповідача щодо внесення до ЄДЕБО відомостей про порушення послідовності здобуття освіти, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами та сторонами не заперечуються.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Вчинення державним органом, його посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій неправомірними.
Відповідно до частин першої, третьої статті 53 Конституції України кожен має право на освіту. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України від 21.10.1993 № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-XII).
Пунктом першим частини третьої статті 23 Закону № 3543-XII передбачено, що призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.
Постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок № 560).
Додатком 5 до Порядку № 560 визначено, що документом, який підтверджує право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації для здобувачів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти, є довідка про здобувача освіти, сформована в Єдиній державній електронній базі з питань освіти. Додатком 9 до Порядку № 560 затверджено форму такої довідки, у якій зазначається, зокрема, інформація про те, чи порушує поточне здобуття освіти послідовність, визначену частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту».
Суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, регулює Закон України від 05.09.2017 № 2145-VIII «Про освіту» (далі - Закон № 2145-VIII).
Пунктом 23 частини першої статті 1 Закону № 2145-VIII визначено, що рівень освіти - завершений етап освіти, що характеризується рівнем складності освітньої програми, сукупністю компетентностей, які визначені, як правило, стандартом освіти та відповідають певному рівню Національної рамки кваліфікацій.
Частиною другою статті 10 Закону № 2145-VIII передбачено, що рівнями освіти є: дошкільна освіта; початкова освіта; базова середня освіта; профільна середня освіта; перший (початковий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; другий (базовий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; третій (вищий) рівень професійної (професійно-технічної) освіти; фахова передвища освіта; початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень вищої освіти; другий (магістерський) рівень вищої освіти; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень вищої освіти.
Частиною другою статті 17 Закону № 2145-VIII встановлено, що вища освіта здобувається на основі повної загальної середньої освіти. Рівні, ступені вищої освіти, порядок, умови, форми та особливості її здобуття визначаються спеціальним законом.
Згідно з частинами першою-третьою статті 40 Закону № 2145-VIII після успішного завершення навчання за освітньою програмою здобувачі освіти (крім вихованців дошкільних закладів освіти) отримують відповідний документ про освіту. Документи про освіту видаються закладами освіти та іншими суб`єктами освітньої діяльності.
Основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти встановлює Закон України від 01.07.2014 № 1556-VII «Про вищу освіту» (далі - Закон № 1556-VII).
Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1556-VII підготовка фахівців з вищою освітою здійснюється за відповідними освітніми програмами на таких рівнях вищої освіти: початковий рівень (короткий цикл) вищої освіти; перший (бакалаврський) рівень; другий (магістерський) рівень; третій (освітньо-науковий/освітньо-творчий) рівень.
Здобуття вищої освіти на кожному рівні вищої освіти передбачає успішне виконання особою освітньої програми, що є підставою для присудження відповідного ступеня вищої освіти: молодший бакалавр; бакалавр; магістр; доктор філософії/доктор мистецтва. Магістр - це освітній ступінь, що здобувається на другому рівні вищої освіти та присуджується закладом вищої освіти (науковою установою) у результаті успішного виконання здобувачем вищої освіти відповідної освітньої програми (частини друга, п`ята статті 5 Закону № 1556-VII).
Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 1556-VII атестація осіб, які здобувають ступінь молодшого бакалавра, бакалавра чи магістра, здійснюється екзаменаційною комісією. Заклад вищої освіти на підставі рішення екзаменаційної комісії присуджує особі, яка успішно виконала освітню програму на певному рівні вищої освіти, відповідний ступінь вищої освіти та присвоює відповідну кваліфікацію.
Статтею 7 Закону № 1556-VII встановлено, що документ про вищу освіту видається особі, яка успішно виконала відповідну освітню програму та пройшла атестацію. Встановлюються такі види документів про вищу освіту за відповідними ступенями: диплом молодшого бакалавра; диплом бакалавра; диплом магістра; диплом доктора філософії/доктора мистецтва. Інформація про видані дипломи вноситься закладами вищої освіти, крім вищих військових навчальних закладів, до Єдиної державної електронної бази з питань освіти.
З аналізу наведених норм законодавства суд дійшов висновку про те, що фізична особа вважається такою, що здобула певний рівень освіти та набула знань і навичок, які відповідають такому рівню, у разі завершення нею навчання за відповідною освітньою програмою, виконання відповідної освітньої програми та проходження атестації. Здобуття рівня вищої освіти має підтверджуватися відповідним документом про вищу освіту (зокрема дипломом магістра). З моменту отримання документа про вищу освіту особа вважається такою, що завершила навчання і фактично здобула вищу освіту за відповідним ступенем.
Застосовуючи наведене правове регулювання до встановлених у справі обставин, суд зазначає таке.
Судом встановлено, що станом на момент формування довідки про здобувача освіти за даними ЄДЕБО № 852366 від 12.05.2026 позивач здобував другий (магістерський) рівень вищої освіти за денною формою навчання у Дрогобицькому державному педагогічному університеті імені Івана Франка за спеціальністю F3 Комп`ютерні науки, куди був зарахований на підставі наказу № 272-С від 01.09.2025.
Раніше здобутим позивачем рівнем вищої освіти, що підтверджується відповідним документом про освіту, є перший (бакалаврський) рівень вищої освіти (диплом бакалавра серія НОМЕР_3 від 30.06.2021, виданий Національним університетом «Львівська політехніка»).
Другий (магістерський) рівень вищої освіти, який позивач здобуває на цей час, є вищим за раніше здобутий ним перший (бакалаврський) рівень вищої освіти. Отже, поточне здобуття позивачем другого (магістерського) рівня вищої освіти повністю відповідає послідовності рівнів освіти, визначеній частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», за якою другий (магістерський) рівень вищої освіти прямо слідує за першим (бакалаврським) рівнем вищої освіти.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що порушенням послідовності є поточне навчання за освітнім ступенем магістра за наявності диплома бакалавра. Такі доводи прямо суперечать частині другій статті 10 Закону України «Про освіту», згідно з якою другий (магістерський) рівень вищої освіти є наступним (вищим) щодо першого (бакалаврського) рівня вищої освіти. Здобуття магістерського рівня вищої освіти особою, яка раніше здобула бакалаврський рівень вищої освіти, є класичним прикладом додержання, а не порушення, законодавчо визначеної послідовності здобуття рівнів освіти. Крім того, за частиною п`ятою статті 5 Закону № 1556-VII ступінь магістра здобувається саме на основі здобутого раніше ступеня бакалавра (за винятками, встановленими законом), що додатково підтверджує послідовний характер здобуття позивачем освіти.
Що стосується того, що у 2022 році позивач вже був зарахований для здобуття освітнього ступеня магістра до Національного університету «Львівська політехніка», однак 15.11.2022 був відрахований за власним бажанням, суд зазначає таке. У зазначеному закладі освіти позивач не завершив навчання за освітньо-професійною (освітньо-науковою) програмою, не проходив атестацію та не отримував диплом магістра як особа, яка успішно виконала відповідну освітню програму. Ця обставина прямо підтверджується наявною у справі Випискою з ЄДЕБО щодо документів про освіту, до якої включено лише три документи про освіту позивача: свідоцтво про базову загальну середню освіту, атестат про повну загальну середню освіту та диплом бакалавра. Документ про вищу освіту за ступенем магістра у позивача відсутній. Доказів протилежного відповідачем не надано.
Отже, факт попереднього навчання позивача за освітнім рівнем магістра та подальшого відрахування за власним бажанням без отримання диплома магістра не може свідчити про здобуття ним відповідного (магістерського) рівня вищої освіти у зв`язку з незавершеністю процесу його здобуття.
За таких обставин, оскільки позивач не завершував навчання за освітнім ступенем магістра і документа про вищу освіту цього ступеня не отримував, його повторне зарахування на навчання за тим самим освітнім рівнем не може вважатися порушенням послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту». Тим більше, що поточне здобуття магістерського рівня освіти позивачем у будь-якому разі є здобуттям рівня освіти, що є вищим за раніше здобутий ним та підтверджений дипломом бакалавра перший (бакалаврський) рівень вищої освіти.
З цих же підстав суд відхиляє доводи відповідача про те, що повторне зарахування позивача означатиме повторне формування ним знань, умінь, навичок та загальних компетентностей на тому самому рівні вищої освіти, а також про те, що будь-яке долучення особи до освітнього процесу в будь-якому обсязі означає здобуття нею освіти на відповідному рівні. Як уже зазначено судом, факт здобуття знань і навичок за відповідним рівнем вищої освіти має підтверджуватися відповідним документом про вищу освіту, наявність якого (диплома магістра) у позивача матеріалами справи не підтверджується. Тлумачення, запропоноване відповідачем, за яким рівень освіти вважається здобутим незалежно від завершення навчання, проходження атестації та видачі документа про освіту, не відповідає наведеним вище приписам законодавства.
Суд критично оцінює покликання відповідача на лист Міністерства освіти і науки України від 03.06.2024 № 1/9758-24 «Про особливості формування в ЄДЕБО довідки про здобувача освіти» та доручення Міністра освіти і науки України від 31.05.2024 № 1/34-Д-24, оскільки такі документи не належать до нормативно-правових актів, а отже мають лише рекомендаційний (роз`яснювальний) характер для суб`єктів, яким вони адресовані (керівникам закладів професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, Міністерству оборони України та ДП «Інфоресурс»), та спірних у цій справі правовідносин не врегульовують. Зазначене узгоджується з наведеною нижче правовою позицією Верховного Суду.
Аналогічних правових висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 29.10.2025 у справі № 200/5372/24, від 07.11.2025 у справі № 160/31314/24, від 14.11.2025 у справі № 160/30918/24, від 25.11.2025 у справі № 160/34591/24 та від 20.05.2026 у справі № 280/9417/24, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України враховуються судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Зокрема, у постанові від 29.10.2025 у справі № 200/5372/24 Верховний Суд сформулював висновок про те, що здобуття відповідного рівня вищої освіти розпочинається з моменту зарахування особи до відповідного навчального закладу та закінчується у момент її відрахування з нього у зв`язку з успішним виконанням освітньої програми та врученням передбаченого законом документа про вищу освіту встановленого зразка. Особа, яка була зарахована на навчання за певним освітнім рівнем, але була відрахована до завершення навчання і не отримала документа про освіту встановленого зразка, не може вважатися такою, що здобула відповідний рівень освіти. Верховний Суд наголосив, що слід розрізняти процес навчання та юридичний факт здобуття рівня освіти: зміна освітнього статусу особи пов`язується не із самим фактом зарахування, тривалістю навчання чи попередньою спробою здобути освіту, а з успішним виконанням освітньої програми, проходженням атестації та отриманням документа про вищу освіту встановленого зразка.
У постанові від 20.05.2026 у справі № 280/9417/24 Верховний Суд, розглядаючи правовідносини, подібні до спірних, зазначив, що те, що особа раніше вже навчалася у закладі вищої освіти за освітнім ступенем «магістр» та була з нього відрахована без отримання диплома магістра, не прирівнює її до особи, яка здобула вищу освіту ступеня «магістр»; відповідно, продовжуючи навчатися в іншому закладі вищої освіти за тим самим освітнім ступенем, така особа здобуває рівень освіти, який раніше нею не був здобутий, і послідовності здобуття освіти не порушує.
Наведені висновки Верховного Суду повною мірою застосовні до спірних правовідносин, оскільки позивач, який раніше не отримував диплома магістра, продовжує здобувати другий (магістерський) рівень вищої освіти, що є вищим за раніше здобутий ним та підтверджений дипломом бакалавра перший (бакалаврський) рівень вищої освіти, а тому не порушує послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту».
Суд не залишає поза увагою те, що відповідач на обґрунтування своєї позиції послався на постанови Третього апеляційного адміністративного суду та Сьомого апеляційного адміністративного суду (зокрема у справах № 240/22353/24, № 280/9417/24, № 160/27032/24, № 280/10778/24, № 160/30947/24, № 160/34591/24, № 160/30981/24), якими у задоволенні подібних позовів було відмовлено. Разом з тим суд враховує, що частина з наведених судових рішень судів апеляційної інстанції у подальшому були скасовані Верховним Судом (зокрема постанови у справах № 280/9417/24 та № 160/34591/24), а самі висновки, викладені у цих постановах апеляційних судів, суперечать наведеній вище правовій позиції Верховного Суду, яка є обов`язковою для врахування судами відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України. За таких обставин суд керується правовими висновками саме Верховного Суду як суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене, установлені судовим розглядом цієї справи обставини не вказують на існування як правових, так і фактичних підстав для формування довідки про здобувача освіти за даними ЄДЕБО із зазначенням у ній відомостей про те, що поточне здобуття освіти позивачем порушує послідовність, визначену частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту». Формування та видача позивачу такої довідки порушило його право як учасника освітнього процесу на отримання щодо себе повної і достовірної інформації в галузі освіти, а також право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, передбачене пунктом 1 частини третьої статті 23 Закону № 3543-XII.
Щодо доводів відповідача про те, що Міносвіти не порушувало і не могло порушити права позивача, оскільки внесення відомостей до ЄДЕБО та формування довідки належить до компетенції суб`єктів освітньої діяльності (закладу освіти), суд зазначає таке.
Відповідно до статті 74 Закону № 2145-VIII у системі освіти функціонує інтегрована інформаційна система - Єдина державна електронна база з питань освіти. Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти та порядок її ведення затверджуються Кабінетом Міністрів України. Власником Електронної бази є держава в особі центрального органу виконавчої влади у сфері освіти і науки.
Згідно з пунктом 5 розділу І Положення про Єдину державну електронну базу з питань освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 08.06.2018 № 620 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.10.2018 за № 1132/32584), власником ЄДЕБО та виключних майнових прав на її програмне забезпечення є держава; розпорядником ЄДЕБО є Міністерство освіти і науки України, технічним адміністратором - державне підприємство «Інфоресурс», що належить до сфери управління розпорядника ЄДЕБО; розпорядник ЄДЕБО є володільцем інформації, що міститься в ЄДЕБО.
Відповідно до підпунктів 1, 3, 6 пункту 1 розділу IV вказаного Положення розпорядник ЄДЕБО, зокрема, вживає організаційних заходів, пов`язаних із забезпеченням функціонування ЄДЕБО; використовує інформацію, що міститься в ЄДЕБО, з метою прийняття управлінських рішень та виконання повноважень, визначених законодавством; встановлює вимоги до апаратного та програмного забезпечення ЄДЕБО. Натомість суб`єкти освітньої діяльності та їх відокремлені підрозділи не мають повноважень на встановлення вимог до програмного забезпечення ЄДЕБО та зміни технічних параметрів і алгоритмів його функціонування.
Показово, що й сам відповідач у відзиві, цитуючи доручення Міністра освіти і науки України від 31.05.2024 № 1/34-Д-24, зазначає, що технічний опис має передбачати необхідність блокування в ЄДЕБО дій закладів освіти щодо анулювання у картці фізичної особи записів про документи про освіту, що додатково свідчить про визначальну роль саме Міносвіти у встановленні алгоритмів функціонування ЄДЕБО та формування відповідних довідок.
Як встановив Верховний Суд у постанові від 29.10.2025 у справі № 200/5372/24, формування довідки про здобувача освіти відбувається автоматизовано згідно із закладеними у ЄДЕБО алгоритмами та є результатом виконання Міністерством освіти і науки України закріплених за ним у законі повноважень як розпорядника ЄДЕБО та володільця наявної у ній інформації. Заклад вищої освіти, в якому навчається здобувач, в силу своїх повноважень в ЄДЕБО не має технічної можливості сформувати та видати довідку з іншим змістом відомостей щодо порушення або непорушення послідовності здобуття освіти, оскільки такий документ формується автоматично з використанням засобів програмного забезпечення, вимоги до якого визначає Міносвіти. Саме це Міністерство є володільцем усієї інформації, яка міститься в ЄДЕБО, має повний доступ до неї та не позбавлене технічної можливості і повноважень сформувати довідку про здобувача освіти з дотриманням вимог законодавства.
За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача про те, що внесення відповідних відомостей до ЄДЕБО та формування довідки належить виключно до компетенції суб`єктів освітньої діяльності, та доходить висновку, що належним відповідачем у цій справі є саме Міністерство освіти і науки України.
Оскільки спір у цій справі виник у зв`язку зі здійсненням відповідачем - центральним органом виконавчої влади - публічно-владних управлінських функцій як розпорядника та володільця ЄДЕБО, а оскаржувані дії безпосередньо впливають на реалізацію позивачем права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, такий спір є публічно-правовим у розумінні пункту 2 частини першої статті 4, пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України та належить до юрисдикції адміністративних судів.
З наведених підстав суд доходить висновку про те, що дії Міністерства освіти і науки України щодо внесення до Єдиної державної електронної бази з питань освіти відомостей про порушення позивачем послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», є протиправними та такими, що вчинені не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. При цьому суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини щодо принципу належного урядування, згідно з якою державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії», «Трго проти Хорватії»).
Надаючи правову оцінку обраному позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, суд зважає на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої ефективний засіб правового захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання Міністерства освіти і науки України внести до Єдиної державної електронної бази з питань освіти відомості про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», ОСОБА_1 на денній формі навчання за освітнім рівнем магістра за спеціальністю F3 Комп`ютерні науки у Дрогобицькому державному педагогічному університеті імені Івана Франка, а саме: у розділі довідки про здобувача освіти за даними ЄДЕБО «На підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» зазначити «Так, не порушує».
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Інші доводи та аргументи учасників справи, не наведені у мотивувальній частині цього рішення, не спростовують зроблених судом висновків.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Перевіривши обґрунтованість доводів сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1064,96 грн, що підтверджується платіжною інструкцією від 12.05.2026. З огляду на задоволення позову, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню сплачений судовий збір у зазначеному розмірі.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.
Відповідно до частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою, другою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Частиною третьою статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частин шостої, сьомої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивач надав договір про надання правничої допомоги № 06/05/26 від 06.05.2026, укладений з Адвокатським бюро Анни Ляшенко, акт № 1 наданих послуг до нього від 12.05.2026, а також платіжну інструкцію про сплату 22200,00 грн. За умовами договору та актом наданих послуг адвокатом здійснено такі дії: вивчення документів клієнта, підготовка та складання позовної заяви, відправка позовної заяви засобами Електронного суду, підготовка клопотання про пришвидшення розгляду справи, представництво інтересів клієнта під час розгляду справи в суді першої інстанції; вартість наданих послуг сторони погодили у розмірі 22200,00 грн.
Вирішуючи питання про розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають відшкодуванню, суд виходить із принципів співмірності та розумності судових витрат, а також того, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та критерію розумності їх розміру, зважаючи на конкретні обставини справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд враховує, що ця справа є справою незначної складності, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, спірні правовідносини є врегульованими та щодо них сформована стала й послідовна практика Верховного Суду, а позовна заява за своїм змістом є значною мірою типовою для цієї категорії спорів. Обсяг фактично наданих адвокатом послуг обмежився складанням та поданням позовної заяви і відповіді на відзив, а судові засідання у справі не проводилися.
З урахуванням наведеного, а також виходячи із засад співмірності та розумності, суд дійшов висновку, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним і неспівмірним зі складністю справи та обсягом фактично наданих послуг, у зв`язку з чим підлягає зменшенню. Суд вважає обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям співмірності й розумності, відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн, які підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 14, 72-77, 90, 132, 134, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Міністерства освіти і науки України щодо внесення відомостей до Єдиної державної електронної бази з питань освіти інформації про те, що поточне здобуття освіти ОСОБА_1 порушує послідовність здобуття освіти, визначену частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту».
Зобов`язати Міністерство освіти і науки України (ЄДРПОУ 38621185) внести до Єдиної державної електронної бази з питань освіти відомості про відсутність порушення послідовності здобуття освіти, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту», ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на денній формі навчання за освітнім рівнем магістра за спеціальністю F3 Комп`ютерні науки у Дрогобицькому державному педагогічному університеті імені Івана Франка, а саме: у розділі «На підставі даних, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, поточне здобуття освіти не порушує послідовності, визначеної частиною другою статті 10 Закону України «Про освіту» вказати «Так, не порушує».
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства освіти і науки України (код ЄДРПОУ 38621185) судовий збір у розмірі 1064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 (чотири тисячі) грн 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій, встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя  Желік О.М.