ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2026 року | справа № 380/9993/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом заступника керівника Шептицької окружної прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Західного міжрегіонального управління мисливського господарства до Великомостівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

в с т а н о в и в :
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява заступника керівника Шептицької окружної прокуратури Львівської області (80100, Львівська область, м. Шептицький, вул. Св. Володимира, 15; код ЄДРПОУ 0291003128) в інтересах держави в особі Західного міжрегіонального управління мисливського господарства (79054, м. Львів, вул. Яворницького, 8Б; код ЄДРПОУ 44921644) до Великомостівської міської ради (80074, Львівська область, Шептицький район, м. Великі Мости, вул. Львівська, 44; код ЄДРПОУ 04056316) з вимогами:
- визнати протиправним та скасувати рішення Великомостівської міської ради Львівської області від 19.02.2026 № 1972 «Про відмову щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених»;
- зобов`язати Великомостівську міську раду Львівської області розглянути на сесії міської ради подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 05/2002-25 від 16.12.2025 в частині віднесення земельної ділянки кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га, до самозалісеної та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельної ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га, до самозалісеної у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що порушуючи законодавство, яке регулює порядок збільшення лісистості території України, Великомостівська міська рада Львівської області протиправно відмовила у віднесенні ряду земельних ділянок до самозалісених земельних ділянок за поданням Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства.
Ухвалою суду від 22.05.2026 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.
11.06.2026 за вх.№50226 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, позовні вимоги заперечив, просив суд у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначив, що рішення Великомостівської міської ради Львівської області від 19.02.2026 № 1972 «Про відмову щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених» прийняте в межах наданих законом повноважень, а позивач не навів належних правових підстав для його скасування. Наголосив, що вирішення питання про віднесення земельних ділянок до самозалісених належить до дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування, а тому суд не вправі зобов`язувати міську раду приймати конкретне рішення. На підтвердження цієї позиції посилається на практику Верховного Суду щодо меж судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень. Також відповідач заперечив доводи прокуратури щодо порушення державних інтересів, зазначаючи, що державна екологічна ініціатива «Масштабне залісення України» не є нормативно-правовим актом, а твердження про порушення законодавства щодо охорони самозалісених земель не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Також зазначив про економічну недоцільність віднесення спірних земельних ділянок до самозалісених, оскільки передача земель сільськогосподарського призначення в оренду забезпечує значні надходження до бюджету Великомостівської міської громади, тоді як передача їх у постійне користування лісогосподарським підприємствам призведе до суттєвого зменшення бюджетних надходжень. У зв`язку з цим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
12.06.2026 за вх.№21021 від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. Вважає, що доводи Великомостівської міської ради не спростовують обставин, викладених у позовній заяві, та не підтверджують правомірності прийнятого рішення. Позивач вказує, що під час розгляду подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства міською радою не було проведено належного обстеження земельної ділянки, не створено відповідної комісії та не з`ясовано фактичної наявності ознак самозалісення, а рішення про відмову прийнято формально, без належного обґрунтування. Також позивач заперечує твердження відповідача про наявність дискреційних повноважень, зазначаючи, що положення статті 57-1 Земельного кодексу України встановлюють обов`язковий порядок реагування органу місцевого самоврядування на подання уповноваженого органу. На підтвердження своєї позиції посилається на практику Верховного Суду та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.01.2026 у справі № 380/10561/25, відповідно до яких за наявності визначених законом умов орган місцевого самоврядування не має дискреції щодо відмови у віднесенні земельної ділянки до самозалісеної. Крім того, наголошує, що доводи відповідача щодо економічної доцільності передачі земельної ділянки в оренду не можуть переважати суспільний інтерес у збереженні лісів, охороні довкілля та виконанні державної екологічної політики. У зв`язку з цим просить суд відхилити доводи відзиву та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. З огляду на ці обставини суд на підставі частини п`ятої статті 262 КАС України розглянув справу в порядку письмового провадження без проведення судового засідання, за наявними матеріалами в межах строку, визначеного статтею 258 КАС України.
Суд з`ясував зміст позовних вимог, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності та встановив такі фактичні обставини справи та відповідні правовідносини:
Згідно з актом обстеження земельних ділянок від 25.11.2025, проведеного за участі представників Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, Львівського надлісництва філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України», Департаменту екології та природних ресурсів Львівської обласної військової адміністрації, Великомостівського лісництва Львівського надлісництва філії «Карпатський лісовий офіс», Великомостівської міської ради Львівської області, громадської організації «Українська природоохоронна група», проведено натурне обстеження земельної ділянки з кадастровим номером 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га, що розташована в межах Великомостівської територіальної громади Львівської області. У процесі проведення обстеження встановлено: земельна ділянка самозалісена нерівномірно приблизно на 50 %, орієнтовний склад – 6С2Б2Вх+Вб+Ос, насадження різновікове, максимальний вік – 20 років.
Західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства звернулось до Великомостівської міської ради Львівської області з поданням № 05/2002-25 від 16.12.2025 щодо віднесення земельних ділянок загальною площею 64,3816 га до самозалісених земель та внесення даних до Державного земельного кадастру як про самозалісені ділянки, з подальшим їх закріпленням за постійним лісокористувачем відповідно до вимог ст. 17 ЛК України, зокрема, земельних ділянок комунальної власності сільськогосподарського призначення з кадастровими номерами: 4624885900:09:000:0819, 4624885900:09:000:0816, 4624885900:09:000:0817, 4624810600:05:000:0200, 4622780400:12:000:0127, 4622784700:06:000:0203, 4622784700:06:000:0202, 4622784700:09:000:0132, 4624880600:18:000:0855, 4624880600:18:000:0858, 4624880600:02:000:0020 до самозалісених.
Великомостівською міською радою Львівської області, за результатами розгляду указаного подання в частині віднесення земельної ділянки кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га до самозалісеної, прийнято рішення від 19.02.2026 № 1972 «Про відмову щодо віднесення земельних ділянок до самозаліснених», яким відмовлено Західному міжрегіональному управлінню лісового та мисливського господарства у віднесенні вказаної земельної ділянки до самозалісеної.
Підставою відмови Західному міжрегіональному управлінню лісового та мисливського господарства у віднесенні земельної ділянки кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га до самозалісеної у вказаному рішенні є невідповідність пункту 2 статті 55 Земельного кодексу України, процент заліснення згідно акту обстеження земельної ділянки від 25.11.2025 становить приблизно до 50 %.
04.05.2026 Шептицькою окружною прокуратурою скеровано запит №14.58/03 22-2451вих-26 до Великомостівської міської ради Львівської області про надання інформації про те, чи проводилось міською радою натурні обстеження (ґрунтові, геоботанічні та інші обстеження земель, фотофіксація самозаліснення, земельно кадастрові, топографогеодезичні, інші зйомки) земельної ділянки кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га з наданням належним чином завірених підтверджуючих копій документів.
Великомостівською міською радою Львівської області на вказаний запит окружної прокуратури 05.05.2026 надано інформацію №699/02-12 про те, що після акту натурного обстеження від 25.11.2025 земельної ділянки кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га Великомостівською міською радою Львівської області інші обстежень не були проведені.
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним, позивач звернувся з вказаним позовом до суду.
При вирішенні спору, суд виходить з такого.
Щодо підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави у межах спірних правовідносин суд зазначає таке.
За змістом статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
У Законі України 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави.
Право на звернення прокурора або його заступника до суду в інтересах держави передбачене статтями 2, 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VІІ (надалі, також – Закон №1697-VІІ) та статтею 53 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також – КАС України).
Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 23 Закону №1697-VІІ представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Як визначено частинами 4, 5 статті 53 КАС України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Відповідно до пункту 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 під поняттям орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надані повноваження органу виконавчої влади.
При вирішенні справи суд бере до уваги, що інтереси держави є оціночним поняттям, а тому прокурор, в кожному конкретному випадку, самостійно визначає порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 03.12.2019 у справі №920/121/19, суд зазначає, що поняття "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №806/1000/17, від 26.07.2018 у справі №926/1111/15 і від 08.02.2019 у справі №915/20/18).
Державний інтерес знаходить свій вияв у підтримці такого стану суспільних відносин, який би повною мірою відповідав конституційним засадам правового регулювання та забезпечував баланс інтересів усіх членів суспільства в їх взаємовідносинах між собою та державою.
З наведеного слідує, що інтереси держави спрямовані на забезпечення гарантій державної влади та ефективного функціонування її інститутів та органів задля захисту та реалізації прав і свобод територіальних громад.
Окрім того, необхідно зазначити, що у даному спорі має місце триваюче правопорушення, тобто проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.
Аналогічні за змістом правові висновки містяться, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 25.03.2008 у справі №21-2343в007 та у постановах Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №804/401/17, від 23.11.2018 у справі №489/4756/16-а, від 11.11.2019 у справі №487/4899/15-а, від 30.01.2020 у справі №133/1173/17, від 28.04.2020 у справі №822/973/17, від 15.05.2020 у справі №361/6571/16-а.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що при зверненні з цим позовом до суду прокурор на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 53 КАС України обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави, вказав, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та визначив органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Відповідно до статей 13, 16 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, а забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.
У даному випадку органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, з врахуванням статей 57-1, 122 Земельного кодексу України та частини 4 статті 21 Закону України «Про державний земельний кадастр», є Великомостівська міська рада Львівської області.
З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», яким введено поняття самозалісеної земельної ділянки.
Питання належності земельної ділянки до самозалісеної врегульовано виключно ст. 57-1 Земельного кодексу України.
Так, згідно частин 1-4 вказаної статті самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.
Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.
Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповід-ного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.
Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки.
Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.
Крім того, ч.4 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», зокрема, визначено, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.
Таким чином, враховуючи положення статей 57-1, 122 та п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, ч.4 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» віднесення земельної ділянки до самозалісеної, яка відповідно до закону є комунальною власністю територіальної громади, здійснюється сільськими, селищними та міськими радами.
Судом встановлено, що Західним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства 16.12.2025 на адресу Великомостівської міської ради Львівської області направлялось подання про віднесення земельних ділянок площею 64,3816 га до самозаліснених.
За результатами розгляду подання Великомостівська міська рада Львівської області прийняла рішення 19.02.2026 № 1972 «Про відмову щодо віднесення земельних ділянок до самозаліснених».
Оскільки згідно з ч. 2 ст. 57-1 Земельного кодексу України рішення органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а будь-який інший нормативно-правовий акт не визначає процедуру віднесення земель до самозалісених, у Великомостівської міської ради Львівської області відсутні дискреційні повноваження щодо розгляду питання віднесення угідь до самозалісених за результатами розгляду подання Західного МУЛМГ та вжиття заходів до внесення відомостей до ДЗК про віднесення даних земель до самозаліснених.
Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді (Recommendation N R(80)2 of the Committee of Ministers concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У пункті 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 квітня 2017 року №1395/5, дискреційні повноваження визначаються як сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява №49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «...надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано. Частиною третьою статті 6 цього ж Закону визначено, що здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:
1) дискреційне повноваження передбачено законом;
2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;
3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;
4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.
З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.
У спірних же правовідносинах, а саме, що стосується відмови в задоволенні подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 05/2002-25 від 16.12.2025 сесією Великомостівської міської ради Львівської області не йдеться про вибір влади на власний розсуд прийняти чи не прийняти рішення про віднесення земель до самозаліснених, оскільки згідно ст.57-1 Земельного кодексу України до самозаліснених угідь орган місцевого самоврядування не може віднести лише землі державної та приватної власності, а також землі лісогосподарського, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Таким чином, суд має право у судовому порядку зобов`язати Великомостівську міську раду Львівської області виконати вимоги законодавства, яке регулює віднесення угідь до самозалісених земель. Задоволення позову в цій частині не виходить за межі завдань адміністративного судочинства та не є формою втручання в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.
Більше того, на підставі аналізу положень КАС України можна зробити висновок, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання.
Усі ці складові можна охопити єдиним терміном - «ефективне правосуддя», що є еталоном для оцінки якості роботи судової гілки влади та запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.
Оскільки законодавцем визначені виключні підстави для неможливості віднесення земель до самозалісених, з метою забезпечення ефективного захисту прав позивача, з урахуванням положень ст.ст. 2, 245 КАС України, зобов`язання органу місцевого самоврядування прийняти в цьому випадку певне рішення не буде вважатися втручанням у його дискреційні повноваження, адже лише такий спосіб захисту порушеного права та інтересу буде найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля в діяльності суб`єктів владних повноважень.
Так, у доповіді Венеціанської комісії №512/2009 «Про верховенство права» (The Rule of Law), яка прийнята на 86-й пленарній сесії 25-26 березня 2011 року), встановлено таке: Венеціанська комісія, взявши за основу визначення принципу верховенства права, дане Т. Бінгемом, дійшла висновку про існування сьогодні консенсусу щодо наступних необхідних складових верховенства права: законність (у тому числі прозорий, підзвітний і демократичний процес ухвалення законів), правова визначеність, заборона сваволі, доступ до правосуддя (забезпечується незалежними і неупередженими судами), дотримання прав людини, недискримінація і рівність перед законом (пункт 21); у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття «верховенство права», що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948 рік), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002- 2004 роки), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, наприклад, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін. (пункт 24).
Крім того, у пункті 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (заява №21722/11) ЄСПЛ зазначив, що законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «P.G. and J.H. v. the United Kingdom», заява №44787/98, пункт 46).
У пункті 45 рішення у справі «Al-dulimi and Montana management INC. v.tzerland» (заява №5809/08) ЄСПЛ наголосив, що однією з фундаментальних складових європейського громадського порядку є принцип верховенства права, а свавілля (arbitrariness) є запереченням цього принципу. Навіть у контексті тлумачення та застосування національного законодавства, коли Суд залишає національним органам влади дуже широкі повноваження, він завжди робить це, прямо чи неявно, з урахуванням заборони свавілля (prohibition of arbitrariness) (див. рішення у справах «Garca Ruiz v. Spain», заява №30544/96, пункти 28-29; «Storck v Germany», заява №61603/00, пункт 98).
Законодавчо закріплена процедура прийняття рішень суб`єктами публічного права має на меті створення гарантій та встановлення меж реалізації повноважень органами публічного права і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження до суду таких рішень (дій) особою, чий інтереси вони зачіпають. Установлена законом процедура є важливою гарантією недопущення зловживань з боку суб`єктів владних повноважень під час прийняття рішень та вчинення дій, яка повинна забезпечувати, передусім, справедливе ставлення до особи, а також дотримання загального принципу юридичної визначеності, складовою якого є принцип легітимних очікувань.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі №826/382/18, від 13 березня 2019 року у справі №826/11708/17, від 8 липня 2021 року у справі №160/674/19 та від 20 травня 2022 року у справі №340/370/21.
Відповідно до статей 13, 16 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межа території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.
Згідно ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством, незалежно від того, на землях яких категорій вони зростають, та незалежно від права власності на них становлять лісовий фонд України і перебувають під охоронною держави.
Тобто ліс - це в першу чергу природна екосистема, а вже потім - ресурс, який за своїм призначенням і розташуванням покликаний виконувати переважно екологічні функції і має відповідно обмежене експлуатаційне використання.
Він є однією з важливих складових біосфери і в умовах нинішньої урбанізації перетворився в один із найважливіших факторів підтримки природного стану біосфери. Його соціальне й культурне значення стає незамінним.
Таким чином, лісові екосистеми з їх багатосторонніми корисними функціями необхідно розцінювати як реальний загальносуспільний екологічний капітал і невід`ємну складову національного багатства держави.
Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.
Однією із основних проблем у сфері лісового господарства Державною стратегією управління лісами України до 2035 року, схваленою розпорядженням Кабінету Міністрів України №1777 від 29.12.2021, визначено недостатню лісистість території нашої держави та незаконні рубки лісу.
У зв`язку з цим, та з метою збільшення площ лісів, законодавцем введено поняття «самозаліснених земель», однак, вказані землі такими стають лише після внесення відповідних відомостей до ДЗК.
На підставі вищевказаного, слід дійти висновку, що бездіяльність відповідача, що виявляється у не вжитті заходів до прийняття рішення про задоволення повторного подання № 05/2002-25 від 16.12.2025, порушує інтереси держави, що закріплені Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року», Указом Президента України від 07.06.2021 №228 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» та низкою інших нормативно-правових актів.
Крім того, ще одним підтвердженням посиленої уваги держави на збереження лісових насаджень є норми ст.23 Земельного кодексу України, якою
Так, даною статтею встановлено, що землі, придатні для потреб сільського господарства повинні надаватись насамперед для потреб сільського господарства, за виключенням самозаліснених земель.
Вказане підтверджує той факт, що відмова в прийнятті рішення про віднесення земель до самозаліснених може призвести до передачі вказаних земель приватним особам та суб`єктам господарювання для ведення сільськогосподарського виробництва, відверте знищення та вирубку зелених насаджень, що на них знаходяться, що безсумнівно не відповідає інтересам держави.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення Великомостівської міської ради Львівської області від 19.02.2026 № 1972 «Про відмову щодо віднесення земельних ділянок до самозаліснених» та зобов`язання Великомостівської міської ради Львівської області розглянути на сесії міської ради подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 05/2002-25 від 16.12.2025 в частині віднесення земельної ділянки кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га, до самозалісеної та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельної ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га, до самозалісеної у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України.
За нормами частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані відповідачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.
Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини 2 статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Оскільки у цій справі позивач є суб`єкт владних повноважень, позов якого задоволено, проте який судових витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз не поніс, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:
Адміністративний позов заступника керівника Шептицької окружної прокуратури Львівської області (80100, Львівська область, м. Шептицький, вул. Св. Володимира, 15; код ЄДРПОУ 0291003128) в інтересах держави в особі Західного міжрегіонального управління мисливського господарства (79054, м. Львів, вул. Яворницького, 8Б; код ЄДРПОУ 44921644) до Великомостівської міської ради Львівської області (місцезнаходження: 80074, Львівська область, Шептицький район, м. Великі Мости, вул.Львівська, 44, код ЄДРПОУ 04056316) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Великомостівської міської ради Львівської області від 19.02.2026 № 1972 «Про відмову щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених».
Зобов`язати Великомостівську міську раду Львівської області розглянути на сесії міської ради подання Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства № 05/2002-25 від 16.12.2025 в частині віднесення земельної ділянки кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га, до самозалісеної та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельної ділянки комунальної власності сільськогосподарського призначення кадастровий номер 4624885900:09:000:0819, площею 12,6241 га, до самозалісеної у порядку, визначеному ч. ч. 2, 3, 4 ст. 57-1 Земельного кодексу України.
Розподіл судових витрат не здійснюється.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження – з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з для складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна