ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
03 серпня 2026 року | Справа № 280/3876/26 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чернової Ж.М. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач), в якій позивач просить суд:
визнати протиправним та скасувати Рішення ГУ ПФУ в Запорізькій області №104650026206 від 10.04.2026;
зобов`язати ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII з дати звернення – з 03.04.2026;
стягнути на користь Позивача за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача витрати на сплату судового збору та компенсації витрат на правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 03 квітня 2026 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 104650026206 від 10.04.2026 Позивачу було відмовлено у призначенні пенсії. Відповідач не зарахував до стажу проживання в зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 період навчання, проходження військової служби та період роботи з 1990 по 1995 роки, посилаючись на нібито відсутність інформації про місце проживання. Позивач зазначає, що має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 05.06.1997. Вказує, що єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС, статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю 4 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Закону №796, є відповідне посвідчення. 05.06.1997 Київською обласною державною адміністрацією було видано позивачу посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4), серії НОМЕР_1 . Це означає, що під час видачі позивачу вказаного посвідчення уповноваженим органом перевірялись обставини проживання (праці) позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років до 01.01.1993. В протилежному випадку у разі не підтвердження таких обставин, позивач не отримав би вказаного посвідчення. Позиція Відповідача про «відсутність інформації про місце проживання» спростовується доданими до заяви про призначення пенсії документами: Завіреною роботодавцем копією паспорта громадянина України зразка 1994 року, де містяться штампи про реєстрацію місця проживання (прописку) на території, що належить до зони посиленого радіоекологічного контролю. Листом Центрального міжрегіонального управління ДМС від 06.11.2025 №C-72/6/80.3247-25, яким офіційно підтверджено реєстрацію проживання Позивача за вказаною адресою у період 1987-1997 рр. Тимчасова відсутність за місцем реєстрації у зв`язку з навчанням (у м. Києві) або проходженням строкової військової служби не є підставою для висновку про зміну постійного місця проживання. Більше того, звертає увагу, що м. Боярка знаходиться в 20 км від м. Києва, відповідно жодних підстав для переїзду на період навчання з м. Боярка у нього не було. Весь цей час він проживав за своїм місцем реєстрації. Крім того, Відповідачем не було взято до уваги період з 19.07.1990 по 01.07.1995, оскільки нібито відсутня інформація про проживання Позивача у цей період. Звертає увагу суду, що відповідно до відомостей з трудової книжки, Позивач у цей період працював водієм другої категорії у кооперативі «Бытовик». Зі змісту печатки цього кооперативу (3 ст. трудової книжки) вбачається, що воно знаходилось у м. Боярка, що співпадає з місцем реєстрації Позивача та додатково підтверджує його проживання у відповідній зоні забруднення. Таким чином, Позивач на 01.01.1993 мав стаж проживання у відповідній зоні понад 4 роки, що дає право на зниження пенсійного віку на 5 років (до 55 років). Враховуючи вік Позивача (55 років 11 місяців) та страховий стаж (понад 37 років), він має всі законні підстави для отримання пенсії. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою від 04 травня 2026 року відкрито спрощене провадження у справі, розгляд справи призначено без виклику сторін.
Відповідач проти задоволення позову заперечив, в обґрунтування заперечень зазначено, що обов`язковою умовою наявності у особи права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку на підставі пункту 2 частини першої статті 55 Закону № 796-ХІІ є факт постійного проживання та (або) роботи такої особи у зоні посиленого радіологічного контролю протягом чотирьох років до 01 січня 1993 року. При цьому, особам, які додатково до зазначеної умови постійно проживали у зоні посиленого радіологічного контролю в період з моменту аварії (26 квітня 1986 року) по 31 липня 1986 року, ще встановлюється початкова величина зниження пенсійного віку - 2 роки. Отже, пенсії за статтею 55 Закону № 796-XII надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV та за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку. Тобто для призначення пенсії за статтею 55 Закону № 796-XII перевіряється наявність у особи мінімально допустимих для призначення пенсії пенсійного віку та страхового стажу, встановлених статтею 26 Закону № 1058-IV, зменшених на відповідну кількість років за умовами статті 55 Закону № 796-XII. Розглянувши заяву Позивача від 03.04.2026 Відповідачем встановлено, що вік ОСОБА_1 становить 55 років 11 місяців 05 днів, страховий стаж складає 37 років 06 місяців 07 днів. Водночас Відповідачем встановлено, що проживання або робота позивача у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 01 січня 1993 року становить 1 рік 2 місяці 0 днів при необхідному 4 роки. Для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи не взято періоди: навчання з 01.09.1987 по 17.06.1988 та з 03.05.1990 по 11.10.1990, оскільки Позивач навчався у м. Києві; проходження військової служби з 29.06.1988 по 15.05.1990 та період роботи з 19.07.1990 по 01.07.1995, оскільки відсутня інформація про місце проживання в зазначений період. Позивачем надано посвідчення громадянина (громадянки), який (яка) постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (Категрія 4) серії в-п № 047897 від 05.06.1997, трудову книжку НОМЕР_2 від 19.07.1990, військовий квиток серії НОМЕР_3 від 29.06.1988, диплом серії НОМЕР_4 від 30.12.1992. Для 4-ї категорії чорнобильців, що стосується проживання/роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж проживання/роботи в зоні, щоб отримати право на зниження пенсійного віку на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи у зазначеній зоні. Отже, до періоду проживання/роботи у зоні посиленого радіологічного контролю Відповідачем не зараховано проходження військової служби з 29.06.1988 по 15.05.1990 та період роботи з 19.07.1990 по 01.07.1995, оскільки відсутня інформація про місце проживання в зазначений період. Разом з тим, відповідно до наданих документів ОСОБА_1 навчався у Київському технікумі радіоелектроніки за денною формою, який розташований у м. Києві, проте місто Київ не віднесено до зони посиленого радіологічного контролю, тому період навчання у Київському технікумі радіоелектроніки правомірно не враховано пенсійним органом до періоду проживання на території посиленого радіологічного контролю. Як вбачається із приписів Порядку № 22-1, однією з умов для призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку є надання документу про проживання для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення. Оскільки місце перебування — це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, тому можна дійти висновку, що місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає понад шість місяців і тому його можна вважати постійним. Отже, документальне підтвердження реєстрації місця проживання позивача у м. Боярка Київської області в період навчання та проходження строкової військової служби не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що Позивач проживав в зазначеному населеному пункті в спірні періоди. Разом з цим, Відповідачем не приймається посилання позивача на той факт, що «відповідно до відомостей з трудової книжки Позивач у період з 19.07.1990 по 01.07.1995 працював водієм другої категорії у кооперативі «Бытовик» та зі змісту печатки цього кооперативу (3 ст. трудової книжки) вбачається, що воно знаходилось у м. Боярка, що співпадає з місцем реєстрації Позивача та додатково підтверджує його проживання у відповідній зоні забруднення», оскільки Позивачем документально не підтверджено факт проживання у цей період на території радіоактивного забруднення відповідно до вимог п.п. 7 п. 2.1. розділу II Порядку №22-1. Щодо посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи, зазначає, що підставою для видачі такого посвідчення є саме довідка про постійне проживання, а право на пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 № 796-ХІІ дає саме постійне проживання або постійна робота у зоні гарантованого добровільного відселення протягом визначеного законом часу, а саме 4 роки. Отже, період з 26.04.1986 по 01.01.1993 складає менше 4 років, а факт навчання ОСОБА_1 на денному відділенні у Київському технікумі радіоелектроніки виключає можливість його постійного проживання у м. Боярка Київської області у період з 01.09.1987 по 17.06.1988 та з 03.05.1990 по 11.10.1990, також відсутні належні докази факту постійного проживання у період проходження військової служби з 29.06.1988 по 15.05.1990 та період роботи з 19.07.1990 по 01.07.1995. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
У відповіді на відзив представник позивача просить визнати, що відзив Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, сформований у системі «Електронний суд» 29.05.2026, поданий з пропуском процесуального строку, визначеного ухвалою суду від 04.05.2026 та частиною 1 статті 261 КАС України. Розцінити відзив як неподаний у встановлений судом строк та вирішити справу за наявними у ній матеріалами, відповідно до роз`яснень, наданих в ухвалі про відкриття провадження. 
Щодо доводів відзиву по суті спору представник позивача зазначив, що позиція Відповідача фактично зводиться до заперечення саме факту наявності 4-річного періоду проживання/роботи станом на 01.01.1993, тоді як інші умови (вік, страховий стаж) ним не заперечуються. Вказує, що чинне посвідчення категорії 4 є обов`язковим для врахування Відповідачем та саме по собі підтверджує факт проживання/роботи позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993. Таким чином, посилання Відповідача у відзиві на «відсутність необхідного періоду проживання (роботи)» суперечить змісту посвідчення та практиці Верховного Суду і є неправомірною спробою переоцінки підстав його видачі. Домінуючим і безперервним місцем проживання Позивача у відповідний період є Боярка, тоді як навчання у м. Києві та проходження військової служби не супроводжувалися зміною місця постійного проживання на іншу місцевість поза зоною посиленого радіоекологічного контролю. Місто Боярка розташоване приблизно за 20 км у південно-західному напрямку від м.Києва, має розвинене транспортне сполучення зі столицею (автомобільні шляхи та приміські залізничні перевезення. Така територіальна близькість об`єктивно зумовлює поширене явище маятникової міграції, коли мешканці приміських населених пунктів щоденно виїжджають на навчання чи роботу до м. Києва, але продовжують постійно проживати за місцем реєстрації в області. Отже, факт навчання Позивача у м. Києві сам по собі не свідчить про припинення його постійного проживання у Боярці, з огляду на географічну близькість, типову для регіону маятникову міграцію та відсутність будь?яких доказів зміни реєстрації місця проживання Позивача на інший регіон. Паспорт книжечка, подана Позивачем до Пенсійного фонду та суду, є прямим офіційним документальним підтвердженням того, що станом на 01.01.1993 Позивач був зареєстрований і постійно проживав у м. Боярка, населеному пункті, віднесеному до зони посиленого радіоекологічного контролю. Сукупно з чинним посвідченням потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4) це свідчить про виконання вимоги Закону №796-XII щодо проживання у відповідній зоні не менше чотирьох років станом на 01.01.1993. Попри те, що ці паспортні дані були у розпорядженні Відповідача ще на стадії розгляду заяви про призначення пенсії, у рішенні ГУ ПФУ №104650026206 від 10.04.2026, так само як і у відзиві на позов, відсутній будь-який аналіз відміток про місце проживання в паспорті Позивача та не наведено жодних контрдоказів, які б спростовували тривалу реєстрацію в м. Боярка з 1983 по 1998 роки. Ігнорування цих офіційних записів свідчить про поверхневий, формальний підхід Відповідача до з`ясування фактичних обставин і не може слугувати належною підставою для висновку про «відсутність необхідного періоду проживання». 
Наголошує, що надані позивачем докази прямо засвідчують, що в період, який має значення для застосування статті 55 Закону № 796-XII, постійним місцем проживання Позивача була саме Боярка. Позивач має чинне посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 серії НОМЕР_1 від 05.06.1997. Видача такого посвідчення можлива лише за умови, що особа станом на 01.01.1993 прожила (відпрацювала / навчалась) у відповідній зоні не менше чотирьох років, що прямо закріплено в Законі № 796-XII та підзаконних актах. Навчання у Боярській середній школі № 5 з 01.09.1985 по 25.06.1987; для чорнобильського стажу враховується період після аварії, тобто з 26.04.1986 по 25.06.1987 – орієнтовно 1 рік 2 місяці проживання/навчання в м. Боярка. Навчання на денному відділенні Київського технікуму радіоелектроніки за збереженням реєстрації місця проживання та фактичного проживання в м. Боярка: з 01.09.1987 по 14.05.1988 (до початку строкової служби), та з 16.05.1990 по 11.10.1990 (після повернення зі служби), – сумарно орієнтовно 1 рік 1 місяць, при тому, що весь цей час місцем проживання в заявах про паспорт зазначалась Боярка, АДРЕСА_1 . Робота в кооперативі «Бытовик» у м. Боярка з 19.07.1990 по 01.01.1993 – орієнтовно 2 роки 5 місяців безперервного проживання/роботи у Боярці до 01.01.1993; ісцезнаходження кооперативу підтверджується печаткою в трудовій книжці, а місце проживання – паспортом і листом ДМС. Таким чином: паспортні дані та відповідь ДМС підтверджують стабільне й тривале місце реєстрації в м. Боярка; посвідчення потерпілого категорії 4 фіксує факт виконання критерію не менше 4 років проживання/роботи у відповідній зоні станом на 01.01.1993; детальні відомості про навчання і роботу з прив`язкою до конкретних дат показують, що фактичний період проживання/діяльності в м. Боярка після аварії навіть перевищує мінімально необхідні 4 роки.
Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для рішення у справі, з огляду на наступне.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 05.06.1997.
03 квітня 2026 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №104650026206 від 10.04.2026, прийнятим за принципом екстериторіальності, позивачу відмовлено у призначенні пенсії. 
Відповідно до рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №104650026206 від 10.04.2026, пенсійний вік становить 55 років. Вік заявника 55 років 11 місяців 5 днів. Страховий стаж заявника становить 37 років 6 місяців 7 днів. 
Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди. 
За наданими документами підтверджено факт проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю станом на 01.01.1993 – 1 рік 2 місяця 0 днів. 
Для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи не взято до уваги періоди: 
період навчання з 01.09.1987 по 17.06.1988 та з 03.05.1990 по 11.10.1990, оскільки заявник навчався у м.Київ;
період проходження військової служби з 29.06.1988 по 15.05.1990, та період роботи з 19.07.1990 по 01.07.1995, оскільки відсутня інформація про місце проживання в зазначений період.
Прийнято рішення відмовити у призначенні пенсії відповідно до п.2 ст.55 Закону України №796-ХІІ за відсутності необхідного проживання у зоні посиленого радіоекологічного контролю за станом на 01.01.1993 не менше 4 років.
В матеріалах справи міститься копія паспорта позивача зразка 1994 року, відповідно до якого місцем проживання позивача зазначено: АДРЕСА_1 , з 06.12.1983 по 16.10.1998.
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади, сформованим на підставі заяви позивача від 18.12.2025, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має зареєстроване місце проживання – АДРЕСА_2 , з 16.10.1998.
Згідно з відповіддю Фастівського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 15.11.2025, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_5 , виданий 16.04.1997, в заяві про видачу паспорта громадянина України у графі місце проживання зазначена адреса: АДРЕСА_1 .
Відповідно до довідки від 02.03.2026 №64, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчався у Боярській середній школі №5 Києво-Святошинського району Київської області з 01.09.1985 по 25.06.1987. На період навчання в школі проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Боярська ЗОШ №5 знаходилась в ІV чорнобильській зоні. 
Згідно з довідкою від 18.03.2026 №33, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно був студентом денного відділення Київського технікуму радіоелектроніки в період з 01.09.1987 (наказ №210-у від 24.08.1987) по 17.06.1988 (наказ №179-у від 17.06.1988) та в період з 03.05.1990 (наказ №112-у від 03.05.1990) по 11.10.1990 (наказ №250-у від 11.10.1990 переведений на вечірнє відділення).
Згідно з дипломом НОМЕР_4 від 30.12.1992 ОСОБА_1 , в 1987 вступив в Київський технікум радіоелектроніки і в 1992 році закінчив повний курс названого технікуму. 
Відповідно до відомостей військового квитка серії НОМЕР_3 позивач в період з 29.06.1988 по 15.05.1990 проходив військову службу.
Відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_2 від 19.07.1990, позивач з 19.07.1990 по 01.07.1995 працював водієм в кооперативі «Бытовик» (мовою оригіналу).
Не погоджуючись із рішенням ГУ ПФУ в Запорізькій області №104650026206 від 10.04.2026, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Щодо дотримання відповідачем строку на подання відзиву на позовну заяву, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 118 КАС України процесуальні строки це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені встановлюються судом.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 121 ККАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
За приписами частини п`ятої статті 162 КАС України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дасть змогу відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи отримати відзив до початку першого підготовчого засідання у справі.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач дійсно недотримався встановленого судом строку для подання відзиву.
Суд вважає за можливе врахувати, що у постанові від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 Верховним Судом акцентовано на тому, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України.
З огляду на викладене суд вважає, що пріоритетним є вирішення справи на засадах змагальності та з`ясування усіх обставин справи, а не дотримання надмірного формалізму.
Відтак, з метою повного та всебічного встановлення обставин справи, забезпечення процесуальних прав відповідача, суд доходить висновку про необхідність прийняття відзиву до розгляду.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відповідно до статті 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Тобто, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.
Відповідно до статті 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-XII (далі по тексту також - Закон № 1788-XII) умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом Української РСР "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.
Згідно зі статтею 55 Закону №796-ХІІ особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років, - вік зменшується на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.
Згідно з приміткою до цієї норми початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше. При цьому відповідне зниження пенсійного віку, передбачене цією статтею, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 1 січня 2022 року.
Призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і цього Закону.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулювання порядку формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом, визначено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003№ 1058-IV (далі по тексту також - Закон №1058-IV).
Відповідно до частини першої статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років.
Оскільки позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсія за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до положень статті 55 Закону №796-ХІІ, у разі підтвердження права на таке зниження, може бути призначена при досягненні ним 55 років.
Частиною першою статті 44 Закону №1058-IV обумовлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Підпунктом 7 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1 (далі по тексту також - Порядок №22-1), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, зокрема, потерпілим від Чорнобильської катастрофи: документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями), або довідка про евакуацію із зони відчуження у 1986 році, видана Волинською, Житомирською, Київською, Рівненською або Чернігівською облдержадміністраціями; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи").
Згідно з пунктами 4.1-4.2 Порядку №22-1 заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.
Заяви про перерахунок пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання, виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера, працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.
Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Згідно зі статтею 9 Закону №796-ХІІ (в редакції Закону, яка була чинна на момент видачі позивачу посвідчення категорії 4 серії НОМЕР_1 від 05.06.1997) особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є, зокрема, потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 11 Закону №796-ХІІ до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років.
Положеннями пункту 4 частини першої статті 14 Закону №796-ХІІ визначено, що для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: особи, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
Згідно з частинами третьою - четвертою статті 15 Закону №796-ХІІ підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - місцевими Радами народних депутатів на цих територіях.
Відповідно до пункту 6 Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.1992 №501 (який був чинний на момент видачі позивачу посвідчення категорії 4), громадянам, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В.
Згідно з пунктом 10 Порядку №501 видача посвідчень провадиться, зокрема, громадяни, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).
Рішення про видачу або відмову у видачі посвідчення приймається у місячний термін з дня надходження необхідних документів до органу, що видає посвідчення.
З аналізу наведених норм права слідує, що єдиним документом, що підтверджує статус особи, яка постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіологічного контролю, 4 категорії та надає право користування пільгами, встановленими Закону №796, є відповідне посвідчення.
Суд зазначає, що подібні правовідносини неодноразово були предметом розгляду Верховним Судом.
Так, Верховний Суд у постановах від 27.02.2018 у справі № 344/9789/17, від 24.10.2019 у справі № 152/651/17, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17, від 27.04.2020 у справі № 212/5780/16-а, від 18.06.2020 у справі № 404/5266/16-а (2-а/404/29/17), від 30.08.2022 у справі № 357/6372/17 та інших виснував, що "…єдиним документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи, учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та надає право користування пільгами, встановленими Законом, зокрема призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, встановленого для одержання державних пенсій, є посвідчення Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або Потерпілий від Чорнобильської катастрофи. Довідки про період роботи (служби) у зоні відчуження, про евакуацію, відселення, самостійне переселення, про період проживання та роботи на забруднених територіях тощо є лише підставами для визначення в установленому порядку статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або потерпілих від Чорнобильської катастрофи...".
У пункті 30 постанови від 26.07.2023 у справі № 460/2589/20 Верховний Суд також констатував, що Законом № 796-ХІІ та Порядком № 51 передбачено, що саме посвідчення відповідної категорії є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, визначеними Законом для такої категорії.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №569/7589/17 (№14-560цс18) також зазначалось, що "…право на пенсію відповідно до Закону № 796-XII мають лише ті особи, які отримали посвідчення учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і (або) потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Висновки аналогічного змісту викладені у постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №500/8031/21.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Таким чином, посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіологічного контролю, надає право користування пільгами, встановленими Законом №796-ХІІ, у тому числі, призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку.
Як вже зазначалося судом, 05.06.1997 Київською обласною державною адміністрацією було видано позивачу посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4), серії НОМЕР_1 .
Це означає, що під час видачі позивачу вказаного посвідчення уповноваженим органом перевірялись обставини проживання (праці) позивача у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4 років станом на 01.01.1993. В протилежному випадку у разі не підтвердження таких обставин, позивач не отримав би вказаного посвідчення.
Суд наголошує на тому, що матеріали справи не містять доказів визнання недійсним цього посвідчення як на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії, так і на момент розгляду даної справи.
У спірному рішенні відповідач, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії, зазначив, що станом на 01.01.1993 у позивача відсутній необхідний період проживання в зоні посиленого радіологічного контролю.
Судом установлено та матеріалами справи підтверджено, що в період з 06.12.1983 по 16.10.1998 позивач був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 .
Крім того, суд наголошує на тому, що документом, який підтверджує, що факт проживання або роботи позивача в зоні посиленого радіологічного контролю протягом не менше 4 років до 01.01.1993 є саме посвідчення громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорії 4), серії НОМЕР_1 від 05.06.1997, яке, як було вказано вище, видавалося лише за умови, що станом на 1 січня 1993 року такий громадянин прожив у цій зоні не менше чотирьох років.
Суд звертає увагу на те, що в силу вимог підпункту 7 пункту 2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку: потерпілим від Чорнобильської катастрофи: для осіб, які постійно працювали (працюють) на територіях радіоактивного забруднення, додаються документи, видані підприємствами, установами, організаціями, органами місцевого самоврядування, що підтверджують період(и) постійної роботи в населених пунктах, віднесених до відповідних територій радіоактивного забруднення; для осіб, які постійно проживали (проживають) на територіях радіоактивного забруднення, додаються відомості про місце проживання, зазначені у пункті 2.22 цього розділу, та/або документи про проживання, видані органами місцевого самоврядування; посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 4 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»).
У зв`язку із цим суд визнає безпідставним незарахування відповідачем до періодів проживання або роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю періодів навчання позивача з 01.09.1987 по 17.06.1988 та з 03.05.1990 по 11.10.1990, а також роботи з 19.07.1990 по 01.01.1993 виключно з підстав відсутності, на думку відповідача, інформації про його місце проживання.
Проживання позивача у відповідній зоні не менше чотирьох років станом на 01.01.1993 підтверджується чинним посвідченням громадянина, який постійно проживає або постійно працює на території зони посиленого радіоекологічного контролю, категорії 4 серії НОМЕР_1 від 05.06.1997, яке Порядком №22-1 визначено одним із документів, що подаються для підтвердження права на призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку.
Крім того, відповідні обставини підтверджуються не лише вказаним посвідченням, а й сукупністю інших наявних у матеріалах справи доказів.
Так, відповідно до відміток у паспорті позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 06.12.1983 по 16.10.1998. Ця обставина також узгоджується з інформацією органу Державної міграційної служби, згідно з якою у заяві про видачу паспорта місцем проживання позивача була зазначена та сама адреса у м. Боярка.
Довідкою від 02.03.2026 №64 підтверджено, що позивач у період з 01.09.1985 по 25.06.1987 навчався у Боярській середній школі №5 і під час навчання проживав за адресою: АДРЕСА_1 . 
Суд також зазначає, що факт навчання позивача на денному відділенні навчального закладу, розташованого у м. Києві, не є безумовним доказом припинення його постійного проживання у м. Боярка.
Поняття місця навчання та місця постійного проживання не є тотожними. Навчання особи в іншому населеному пункті не обов`язково супроводжується зміною її постійного місця проживання. Відповідачем не встановлено та не надано суду доказів того, що у період навчання позивач знявся з реєстрації у м. Боярка, зареєстрував постійне місце проживання у м. Києві, або вчинив інші дії, які б свідчили про зміну його постійного місця проживання.
Суд також ураховує територіальну наближеність міст Боярка та Київ, яка об`єктивно допускала можливість щоденного прибуття позивача до місця навчання без зміни постійного місця проживання. Тому лише посилання на місцезнаходження навчального закладу, без дослідження інших доказів, не є достатнім для висновку про непроживання позивача у м. Боярка в періоди навчання.
Суд враховує, що реєстрація місця проживання не є абсолютним доказом фактичного проживання. Однак у цій справі відповідна реєстрація підтверджується іншими узгодженими між собою доказами, зокрема посвідченням потерпілого категорії 4, відомостями ДМС, довідкою школи та трудовою книжкою.
Щодо періоду проходження позивачем строкової військової служби з 29.06.1988 по 15.05.1990 суд зазначає, що матеріали справи не містять відомостей про місце дислокації військової частини, характер та умови проходження служби, які давали б підстави зарахувати зазначений період як період фактичного проживання або роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю.
Разом із тим незарахування періоду військової служби не спростовує наявності у позивача необхідного чотирирічного періоду проживання або роботи у відповідній зоні станом на 01.01.1993, оскільки такий період підтверджується сукупністю інших доказів.
Крім того, трудовою книжкою серії НОМЕР_2 підтверджено, що з 19.07.1990 позивач працював водієм у кооперативі «Бытовик» (мовою оригіналу). Зміст відбитка печатки роботодавця у трудовій книжці свідчить про його місцезнаходження у м. Боярка. Вказаний доказ узгоджується з паспортними відмітками та інформацією органу ДМС про реєстрацію позивача у м. Боярка.
Заперечення відповідача про те, що трудова книжка підтверджує лише факт роботи, але не факт проживання позивача, не спростовують його доводів, оскільки стаття 55 Закону №796-ХІІ допускає врахування як постійного проживання, так і постійної роботи у відповідній зоні. Отже, для застосування цієї норми достатнім є підтвердження однієї з альтернативних обставин — постійного проживання або постійної роботи на території відповідної зони.
Відповідач не перевірив місцезнаходження кооперативу, не витребував додаткових відомостей про місце його діяльності та не навів у спірному рішенні мотивів відхилення відомостей трудової книжки. Фактично відповідач обмежився загальним посиланням на відсутність інформації про місце проживання, не надавши оцінки тому, що закон допускає підтвердження права також постійною роботою у зоні посиленого радіологічного контролю.
Суд відхиляє доводи відповідача про те, що посвідчення категорії 4 лише підтверджує статус потерпілого, але не має значення для вирішення питання про призначення пенсії. Законодавством, чинним на час видачі посвідчення, статус особи категорії 4 міг бути встановлений лише за умови проживання або роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше чотирьох років станом на 01.01.1993.
Отже, заперечуючи наявність у позивача відповідного чотирирічного періоду, пенсійний орган фактично поставив під сумнів правомірність установлення позивачу статусу потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та підстави видачі йому посвідчення. Проте Пенсійний фонд України не наділений повноваженнями визнавати таке посвідчення недійсним або здійснювати повторну перевірку правомірності його видачі поза встановленою законом процедурою.
Доказів скасування, вилучення або визнання недійсним посвідчення серії НОМЕР_1 відповідачем не надано. Не наведено також доказів того, що посвідчення було видано на підставі недостовірних документів чи внаслідок помилки уповноваженого органу.
У спірному рішенні відповідач визначив пенсійний вік позивача для призначення відповідного виду пенсії у 55 років. Також відповідач визнав наявність у позивача страхового стажу 37 років 6 місяців 7 днів. Отже, пенсійний орган не заперечував ані достатності страхового стажу, ані досягнення позивачем визначеного ним пенсійного віку. Єдиною підставою відмови було зазначено відсутність чотирьох років проживання або роботи у відповідній зоні станом на 01.01.1993.
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що відповідач не довів правомірності відмови у призначенні пенсії.
Подані позивачем документи у своїй сукупності не викликають обґрунтованих сумнівів щодо його проживання або роботи в зоні посиленого радіологічного контролю протягом періоду, достатнього для виникнення права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону №796-ХІІ.
При цьому доводи відповідача ґрунтуються переважно на припущенні, що навчання позивача у м. Києві автоматично виключало його проживання у м. Боярка, та на формальному невизнанні трудової книжки доказом роботи у відповідній зоні. Такі доводи не узгоджуються зі змістом поданих доказів і не відповідають обов`язку суб`єкта владних повноважень повно та об`єктивно з`ясувати обставини, що мають значення для прийняття рішення.
Оскільки позивач на день звернення до пенсійного органу досяг визначеного відповідачем пенсійного віку - 55 років, мав необхідний страховий стаж, подав чинне посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи категорії 4 та інші документи, що підтверджують проживання або роботу у зоні посиленого радіологічного контролю, суд дійшов висновку, що всі передбачені законом умови для призначення пенсії були виконані.
У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №104650026206 від 10.04.2026 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Згідно з пунктом 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу.
Пунктом 4.3 Порядку №22-1 передбачено, що створення та обробка документів здійснюється із накладенням кваліфікованого електронного підпису працівників, відповідальних за здійснення операцій. Рішення за результатами розгляду заяви підписується керівником органу, що призначає пенсію (іншою посадовою особою, визначеною відповідно до наказу керівника органу, що призначає пенсію, щодо розподілу обов`язків), та зберігається в електронній пенсійній справі особи. Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.
Таким чином, наразі органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення та перерахунки пенсій, що передбачено постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», суть якого полягає в опрацюванні заяв про призначення пенсій територіальними органами Пенсійного фонду України в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає особа.
В спірному випадку заява позивача про призначення пенсії за віком розглянута за принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області та за результатом її розгляду прийнято рішення № 104650026206 від 10.04.2026. Отже, саме Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області у цьому спорі є органом, що призначає пенсію.
В свою чергу, відповідно до пункту 4.10 зазначеного Порядку після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії. Нарахована сума пенсії включається в документи для виплати пенсії не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення виплати пенсії.
Тобто, в даному випадку повноваження щодо призначення позивачу пенсії були делеговані ГУ ПФУ в Запорізькій області, проте обов`язок виплати пенсії, у випадку її призначення залишається у територіального органу Пенсійного фонду України за місцем проживання пенсіонера.
Частиною 1 статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України, захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2,5 КАС України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.
Таким чином, обираючи належний спосіб захисту прав позивача відповідно до встановлених у справі обставин та висновків суду, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №104650026206 від 10.04.2026 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до вимог статті 55 Закону №796-ХІІ з дати звернення, а саме: з 03.04.2026.
Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 1058 пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: 1) пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Оскільки позивач звернувся до органу ПФУ 03.04.2026, за відсутності підстав для відмови у призначенні пенсії, у відповідача виник обов`язок призначити позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з дня звернення з відповідною заявою, тобто з 03.04.2026.
Щодо інших посилань учасників справи, суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.
У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно із пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 КАС України).
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На підставі системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Враховуючи положення статті 139 КАС України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, яким прийнято спірне рішення та відмовлено в призначенні пенсії, сплачену суму судового збору в 1064,96 грн.
За подання даного адміністративного позову сплачено судовий збір в сумі 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією від 25.04.2026.
Суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб у сумі 3328 грн.
Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини 3 статті 4 Закону №3674-VI ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до адміністративного суду позовної заяви немайнового характеру, який подано фізичною особою 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1331,20 грн).
Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Оскільки позовну заяву подано за допомогою системи «Електронний суд», позивачу за звернення до суду з вищевказаною позовної заявою належало сплатити судовий збір в розмірі 1064,96 грн.
Таким чином, позивачем сплачено судовий збір в більшому розмірі.
При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (69057, м.Запоріжжя, пр.Соборний, 158-Б, код ЄДРПОУ 20490012) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №104650026206 від 10.04.2026 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 03.04.2026.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя Ж.М. Чернова