Справа № 188/1583/21 
Провадження № 2/188/9/2026 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року  с-ще Петропавлівка
Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючої судді Курочкіної О.М. 
секретар судового засідання Сахно А.А.
Справа № 188/1583/21
позивач: ОСОБА_1 
представник позивача: ОСОБА_2 
відповідач -1: ОСОБА_3 
відповідач-2: приватне підприємство редакція газети «Степова Зоря» в особі Ситник Ірини Сергіївни
про захист честі, гідності, ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:
До суду в інтересах ОСОБА_1 звернувся його представник: адвокат Лисакова Ірина Миколаївна з позовом про захист честі, гідності, ділової репутації.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 на протязі тривалого часу займає активну громадську позицію, щодо життя мешканців Петропавлівського району.
Від 25 листопада 2020 року за результатами виборів був обраний на посаду Петропавлівського селищного голови, склав присягу та вступив на посаду.
Місцева газета «Степова зоря» на протязі тривалого часу висвітлювала мою діяльність, як громадського діяча та будучі на посаді, як голову селищної ради, та ставлення місцевих жителів, зі шпальт газет прослідковуються всі позитивні зміни, які були здобуті ним та його однодумцями.
За період активної громадської позиції позивача до та на посаді голови селищної ради було відремонтовано дитячий садок, відновлено місцевий фельдшерського-акушерський пункт (ст. 2-3 газети «Степова зоря» № 18 (9938) від 06.05.2021р.), який припинив роботу в квітні 2020 року, побудовані громадські зупинки та відремонтовано громадський, туалет, зроблено пандуси у лікарні (ст. 2 газети «Степова зоря» № 21 (9941) від 27.05.2021р), зрушилось питання чистки місцевих річок (ст. 3-5 газети «Першотравенські новини. Регіон»), проведено освітлення у селі Васюківка (ст. 8 газети «Степова зоря» № 22 (9942) від 03.06.2021р.) і це ще не повний перечень того, що змінилося за час перебування ОСОБА_4 громадським активістом, а вже згодом на посаді Голови Петропавлівської селищної ради.
У селищній раді відбулося засідання виконкому у присутності начальника податкової інспекції, спеціаліста селищної ради та селищного голови, а також депутатів, де підняте одне з гострих питань, щодо несплати податків до місцевого бюджету користувачами земельних паїв. В результаті якого, землекористувачі зобов`язалися виправити ситуацію (ст. 2 газети «Степова зоря» № 15 (9935) від 15.04.2021р.). Відбулося засідання робочої групи в Петропавлівській селищній раді, Спеціалісти селищної ради, організацій та служб громади, старости, керівники дошкільних за загальноосвітніх навчальних закладів, депутати селищної ради, громадські активісти - всі увійшли у склад робочої групи, та затвердили план розробки Стратегії розвитку на 2022-2029 роки (ст. 8 газети «Степова зоря» № 26 (9946) від 01.07.2021р.).
На противагу всього того, що було зазначено вище, 12 серпня 2021 року виходить та ж громадсько-політична газета Петропавлівського району «Степова зоря», де на сторінці 4-5 у випуску №32 (9952) було розміщено статтю під назвою: «Депутат обласної ради Роман Ковальський: громада – це держава в державі і голова повинен нести повну відповідальність за її розвиток, автором якої є ОСОБА_5 , депутат Дніпропетровської обласної ради. В абзаці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 про діалог голови з органами влади вищого рівня, наприклад обласного, зовсім не говорив – повний нуль. Добре, що можеш «відкрити двері», тебе не пускають, але навіщо ти розповідаєш, що ти їздиш і щось вирішуєш? Оті листи, які він пише, нічого не вирішують.»
В абзаці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 »: «..якщо голова громади взагалі не комунікабельний і нічого не розуміє, то як він знаходитиме шляхи рішення тієї чи іншої проблеми? Якщо вам голова розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує там питання, то відверто скажу: його ноги там не було! ... Жодного проекта! Вони нічого не знають та й не хочуть знати.»
В абзаці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 »: « ІНФОРМАЦІЯ_4 має бути глобальне і на декілька кроків уперед, і відповідальність за свою непрофесійність не треба перекладати на обласного чи народного депутата».
На сторінці 3 «Степова зоря» у Спецвипуску від 17 жовтня 2020 року в абзаці «На посаду голови Петропавлівської громади балотується п`ять кандидатів. Кого будете підтримувати ви?»: «...Почнемо хоча б з ОСОБА_6 . Дізнався, що він приписує собі в заслуги питання щодо вирішення проблеми забруднення річки….Яблуновський кричить, що всіх порозганяє. Ну й що? А кого набере? Таких же, як сам, безграмотних? Хоча б у чомусь цей кандидат розбирається? Знає, що таке бюджет, що таке гроші? Чи знає, як керувати?».
Позивач вважає, що вказана інформація, яка було розміщена у газеті «Степова зоря» у Спецвипуску від 17 жовтня 2020 року та від 12 серпня 2021 у № 32 (9952), не відповідає дійсності та є недостовірною і такою, що принижує його честь, гідність як громадянина, ставить внівець його ділову репутацію, оскільки характер висловлювань в статті створює негативне відношення до нього, як до посадової особи, який ніби обманює своїх виборців, прославляється за рахунок когось, не виконує завдань, покладених на нього, як на Селищного голову Законом України «Про місцеве самоврядування» .
В порушення Конституції та Законів України, інформація щодо позивача була поширена відповідачами в засобах масової інформації, внаслідок чого, інформація про те, що він «некомунікабельний», «непрофесійний», «перекладає свої обов`язки на інших», «безграмотний», люди яких він призначає такі ж безграмотні» стала відомою співробітникам, депутатам селищної ради, громаді, працівникам шкіл, дитсадків, лікарень, виборцям та будь-якому читачу газети «Степова зоря».
ОСОБА_1 стверджує, що зазначена відповідачами інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. За той час, як він займається громадською діяльністю, видно позитивні зрушення, які відбулися за цей час у новоствореній Петропавлівській селищній раді, доказами про це є додані газети до позовної заяви.
В обґрунтування позовних вимог, сторона позивача посилається на ч. 2 ст. 302 ЦК України де вказано, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності та на абзац 5, б п. 15 Постанови № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанови № 1) де зазначається, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). 
Згідно з ч.3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативно слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Тобто для визнання інформації негативною, а відтак недостовірною, та покладення на відповідача обов`язку довести протилежне, достатньо щоб позивач вважав, що інформація порушує його немайнові права. 
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи є оціночним судженням. Згідно абз. 1 п. 1 Постанови №1 - суди при вирішенні зазначених справ повинні застосовувати, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), яка ратифікована Україною, та рішення Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Статтею 10 Конвенції передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року по справі Лінгенс (Lingens) проти Австрії зазначено, що суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а справедливість критичного висловлювання не підлягає доведенню.
Зважаючи на вищезазначене, сторона позивача вважає, що інформація, поширювана відповідачем, по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про непрофесіоналізм ОСОБА_1 та створює образ брехливого селищного Голови, що висловлена у формі фактичних тверджень, та порушує немайнові права. Дана інформація не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача.
Поширення окресленої інформації порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію.
У відповідності до п. 4 Постанови №1 чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. 
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Поширення неправдивої інформації, на думку позивача, свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи. Також, поширенням вказаної інформації, відповідач створив негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки займана посада селищного голови є публічною посадою. Селищний Голова несе персональну відповідальність за здійсненні наданих йому законом повноважень, підзвітний, підконтрольний і відповідальний перед територіальною громадою.
Враховуючи вищевикладене, вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього, відповідачем завдано шкоди немайновим інтересам, порушивши гідність, честь та ділову репутацію.
Визначаючи спосіб захисту своїх порушених прав, Позивач виходив з того, відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України визначено спростування поширеної недостовірної інформації здійснюється у спосіб, у який вона була поширена.
При цьому, позивачем враховані також роз`яснення Верховного Суду України, викладені в п. 5 та п. 24 Постанови №1, в саме: при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною і спростовується особою, яка її поширила;
- задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.
Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту.
У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.
Разом з цим, внаслідок окреслених порушень прав позивача, в порядку ст. 23 ЦК України, він просить відшкодування моральної шкоди та зазначає, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.
Оскільки на час звернення до суду з позовом, позивач займає виборну посаду, вважає, що негативна інформація про нього, як непрофесійного лідера, значно понижує його рейтинг в очах виборців та людей, які повірили в нього.
Відповідно до пункту 4 ч.2 ст.23 ЦК України та п.3 Постанови пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, приниження честі та гідності й ділової репутації фізичної особи внаслідок протиправних дій саме по собі є моральною шкодою. 
Разом з тим, позивач вважає, що сума в 1,00 грн. є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, відтак розумною та справедливою.
На підставі викладеного, сторона позивача просить визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_1 на повагу до його гідності, честі та недоторканості ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену ОСОБА_3 у газеті «Степова зоря» в спецвипуску від 17 жовтня 2020 року та у газеті «Степова зоря» №32 (9952) від 12 серпня 2021 року: «про діалог голови з органами влади вищого рівня, наприклад обласного, зовсім не говорив - повний нуль. Добре, що можеш «відкрити двері», тебе не пускають, але навіщо ти розповідаєш, що ти їздиш і щось вируєш? Оті листи, які він пише, нічого не вирішують»;
- «голова громади взагалі не комунікабельний і нічого не розуміє, то як він знаходитиме шляхи рішення тієї чи іншої проблеми? Якщо вам голова розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує там питання, то відверто скажу, його ноги там не було! ... Жодного проекту! Вони нічого не знають та й не хочуть знати.»;
- «відповідальність за свою непрофесійність не треба перекладати на обласного чи народного депутата»;
- « ОСОБА_6 кричить, що всіх порозганяє. Ну й що? А кого набере? Таких же, як сам, безграмотних? Хоча б у чомусь цей кандидат розбирається? Знає, що таке бюджет, що таке гроші? Чи знає, як керувати?»
Зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширену відносно ОСОБА_1 недостовірну інформацію, шляхом опублікування статті ОСОБА_3 у найближчому випуску газети «Степова зоря», після набрання судовим рішенням законної сили в даній справі, наступного тексту спростування: «в газеті «Степова зоря» в Спецвипуску від 17 жовтня 2020 та у газеті «Степова зоря» № 32 (9952) від 12 серпня 2021 року за моїм авторством, були надруковані статті в яких недостовірні та неправдиві відомості відносно ОСОБА_1 , а саме, - «про діалог голови з органами влади вищого рівня, наприклад обласного, зовсім не говорив - повний нуль. Добре, що можеш «відкрити двері», тебе не пускають, але навіщо ти розповідаєш, що ти їздиш і щось вирішуєш? Оті листи, які він пише, нічого не вирішують»;
- «голова громади взагалі не комунікабельний і нічого не розуміє, то як він знаходитиме шляхи рішення тієї чи іншої проблеми? Якщо вам голова розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує там питання, то відверто скажу: його ноги там не було! ... Жодного проекту! Вони нічого не знають та й не хочуть знати.»;
- «відповідальність за свою непрофесійність не треба перекладати на обласного чи народного депутата»;
- • ОСОБА_6 кричить, що всіх порозганяє. Ну й що? А кого набере? Таких же, як сам, безграмотних? Хоча б у чомусь цей кандидат розбирається? Знає, що таке бюджет, що таке гроші? Чи знає, як керувати»
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 1,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в справі за сплату судового збору в розмірі 2 270,00 (дві тисячі двісті сімдесят) гривень.
В судовому засіданні сторона позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просять суд їх задовольнити.

Відповідач у справі Приватне підприємство редакція газети «Степова зоря» в особі Ситник І.С. надала відзив на позов, в якому зазначила, що ПРИВАТНЕ ПІДПРИЄМСТВО РЕДАКЦІЯ ГАЗЕТИ «СТЕПОВА ЗОРЯ» під її керівництвом здійснює наступні види економічної діяльності -
• 58.13 Видання газет (основний);
• 58.14 Видання журналів і періодичних видань;
• 58.19 Інші види видавничої діяльності.
Вказана обставина підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого 04.08.2021 року. ПП РГ «Степова Зоря» є засновником газети «Степова Зоря» зі статусом вітчизняного видання на українській мові. Видання за цільовим призначенням є інформаційним, видається раз на тиждень з місцевою сферою розповсюдження - Петропавлівський район, Дніпропетровської області, і категорією читачів є населення Петропавлівського району.
Вказана обставина підтверджується доданою до цього відзиву копією Свідоцтва про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації від 12.12.2018 року. 
17.10.2020 року та 12.08.2020 року в газеті «Степова Зоря» було розміщене інтерв`ю ОСОБА_3 , в якому останній надавав оціночні судження відносно публічної фігури ОСОБА_1 .
Станом на 17.10.2020 року (на час друкування в газеті «Степова Зоря» першого інтерв`ю ОСОБА_3 ), позивач ОСОБА_1 мав статус кандидата на посаду голови Петропавлівської селищної територіальної громади. Саме тому станом на 17.10.2020 року ОСОБА_1 був публічною фігурою.
За результатами зазначених виборів ОСОБА_1 обраний на посаду голови Петропавлівської селищної територіальної громади.
Станом на 12.08.2021 року (на час опублікування в газеті «Степова Зоря» другого інтерв`ю ОСОБА_3 ), позивач ОСОБА_1 мав статус голови Петропавлівської селищної територіальної громади. Таким чином, станом на 12.08.2021 року ОСОБА_1 теж був публічною фігурою.
ПП РГ «Степова Зоря» діє у повній відповідності до вимог законодавства з повагою до таких немайнових прав людини, як честь, гідність, ділова репутація.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державні влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу, та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. (Рішення у справі «Ліндон, Очаковський Лоуренс і Джулай проти Франції», заяви №№ 21279/02 136448/02, п. 67, ЕСНR. 2007, і «Педерсен Баадсгаард проти Данії», заява № 49017/99, п.78, ЕСНК 2004Х1).
Українське законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі «Йерзільд проти Данії», п. 35, № 298 та рішення у справі «Тома проти Люксембургу», заява № 38432/97, п. 62, ЕСНК. 2001-111).
Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.
У даній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати ГОСТРОЇ ТА СИЛЬНОЇ громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим межа допустимості критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.
Межа допустимої критики такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявити більшу толерантність.
Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї, громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про питання, які становлять суспільний інтерес.
Саме такий аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 23.05.2018 року по справі № 188/1367/15-ц.
Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року по справі № 520/15599/17.
Саме на підставі зазначених правових норм та судових рішень ЄСПЛ, ПП РГ «Степова Зоря» надала можливість відповідачу ОСОБА_3 реалізувати прави на вираження поглядів і 17.10.2020 року, і 12.08.2021 року в газеті, надрукувавши його інтерв`ю.
Поширена інформація не тотожна поняттю недостовірна, бо фактично вона є оціночним судженням відносно кандидата на посаду селищного голови, потім вже відносно селищного голови ОСОБА_1 , як публічної особи, а тому не може вважатись недостовірною взагалі в розумінні абз.5,6 п.12 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи».
Відповідно ДО частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" (2657-12) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ).
Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК (435-15) та відповідним законодавством права на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") ( 3759-12 ) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Позивач ОСОБА_1 фактично не погоджується з оціночними судженнями (критикою, оцінкою дій, висловлюваннями без фактичних даних, думками, переконаннями, критичною оцінкою певних фактів і недоліків) ОСОБА_3 , викладеними в інтерв`ю останнього 17.10.2020 року, 12.08.2021 року в газеті «Степова Зоря». При цьому ОСОБА_1 не користується своїм правом на відповідь у тому ж засобі масової інформації - газеті «Степова Зоря», бо до ПП РГ «Степова Зоря» не надходило жодних таких звернень від нього.
Висуваючи свою кандидатуру на посаду селищного голови та обіймаючи цю посаду станом на 17.10.2020 року та 12.08.2021 року, позивач був публічною особою, вирішив апелювати до довіри громадськості та погодився «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, а тому він підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати ГОСТРОЇ ТА СИЛЬНОЇ громадської критики у засобах масової інформації відносно себе. У зв`язку із чим межа допустимої критики щодо нього, як публічної особи, Є ЗНАЧНО ШИРШОЮ, ніж окремої пересічної особи. ОСОБА_1 неминуче відкрився для прискіпливого висвітлення його слів та вчинків і повинен це усвідомлювати і розуміти, що межа допустимої критики відносно нього ширшою, ніж щодо приватної особи. ОСОБА_1 , як публічна особа, НЕМИНУЧЕ ТА СВІДОМО пішов на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність.
Відповідач просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.
В судовому засіданні сторона відповідача ОСОБА_7 позов не визнала, наполягає на відмові в його задоволенні.

В порядку ст. 179 ЦПК України, сторона позивача надала відповідь на відзив, в якій зазначила, що Застосовуючи норми цивільного законодавства Позивачем було прийнято рішення звернутися до суду за захистом своїх немайнових прав, а саме СПРОСТУВАННЯ фактичних суджень, які порушують його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації в судовому порядку, шляхом зобов`язання спростувати поширену недостовірну інформацію, шляхом опублікування статті.
Натомість, відповідач ПП РГ «Степова Зоря» у своєму відзиві трактуючи норми законодавства на свою користь, схиляє ОСОБА_1 виправдовуватися, як зазначено у відзиві, за «ретельний громадський контроль, гостру та сильну громадську критику у засобах масової інформації відносно себе». При цьому весь «громадський контроль» зосередився саме в статтях від імені ОСОБА_3 . Відповідачами не було надано достовірні докази некомпетентності, безграмотності, брехливості, неналежного виконання своїх службових обов`язків ОСОБА_1 , як публічної особи, окрім голослівних висловлювань в місцевій газеті.
Статтею 30 Закону України "Про інформацію" передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Однак в даному випадку, інформація, поширена відповідачами про позивача не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою позивача, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночним судженням.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009, якщо позов пред`явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції.
Отже, виходячи з вимог приведених вище норм права, перед поширенням інформації відповідач повинен був її перевірити і пересвідчись, що вона відповідає дійсності. А відтак і в суді надати докази належного виконання своїх обов`язків щодо опублікування і поширення саме достовірної інформації.
Таким чином, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (такими доказами є надані оригінали газет «Степова зоря»).
Позовні вимоги підтримують, просять задовольнити.

Відповідач у справі Приватне підприємство редакція газети «Степова зоря» в особі Ситник І.С. надала заперечення на відповідь на відзив, зазначивши, що у зв`язку з виключенням частини третьої статті 277 ЦК України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 27.03.2014 року на позивача покладено тягар доведення обставин справи та обґрунтованості позову, оскільки презумпцію добропорядності виключено до виникнення спірних правовідносин, а тому ця норма не має зворотної дії в часі відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України і доказування не тільки факту поширення інформації, а й саме ї недостовірності, має здійснюватись позивачем у загальному порядку.
При цьому Позивачем (його представником) не дотримано процесуального обов`язку доведеності обґрунтованості позову і з врахуванням принципу саме змагальності не додано до позову належних та допустимих доказів, які підтвердили б, що оспорювана позивачем інформація є саме недостовірною.
За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Спірна інформація, яка є підставою для звернення позивача до суду, не містить конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Зміст та характер спірної інформації не свідчить про наявність фактів, ця інформація є оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини.
У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Висловлювання відповідача ОСОБА_3 за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням його суб`єктивної думки щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією.
Особа яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку ЗОРУ, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенцїї.
Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 надіслав пояснення на позовну заяву, в яких вказав, що позовні вимоги не визнає повністю, виходячи з наступного.
Позивачем (його представником) не дотримано процесуального обов`язку доведеності обґрунтованості позову і з врахуванням принципу саме змагальності не додано до позову належних та допустимих доказів, які підтвердили б, що оспорювана позивачем інформація є саме недостовірною. За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.
Відповідно до частин першої, другої статті 30 ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних критика оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
За змістом статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК України.
За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.
Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.
Спірна інформація, яка є підставою для звернення позивача до суду, не містить конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Зміст та характер спірної інформації не свідчить про наявність фактів, ця інформація є оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини.
У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. 
Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.
Відповідач вказав, що його висловлювання за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням його суб`єктивної думки щодо зазначених в них обставин, тому не є недостовірною інформацією.
Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.
Такий правовий висновок щодо оціночного характеру суджень викладено в постановах Верховного Суду.
Крім того, ОСОБА_3 наголошує на тому, що політик свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з боку журналістів і громадськості і повинен бути більш терпимим до критики. 
Позивач займав посаду голови Петропавлівської селищної ради і свідомо займався публічною діяльністю, а спірна публікація стосувалась питань, які становлять громадський інтерес, а не приватного життя відповідача.
Відповідач ОСОБА_3 просить відмовити в задоволенні позову та розгляд справи проводити у його відсутність.

Позивач ОСОБА_1 надав письмові пояснення по справі, в яких вказав на те, що якщо позовні вимоги стосуються спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції. У разі коли редакція друкованого засобу масової :інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем є засновник друкованого засобу масової інформації.
Таким чином, позивачем було визначено відповідачами приватне підприємство редакції газети «СТЕПОВА ЗОРЯ», як видавника газети «СТЕПОВА ЗОРЯ» та ОСОБА_3 , як джерело та автора інформації, що була використана у публікації.
Частиною 2 статті 302 ЦК України на особу, яка поширює інформацію, покладено обов`язок переконатися в її достовірності.
Даний обов`язок є важливою гарантією щодо непорушення інших особистих немайнових прав фізичних осіб, зокрема, права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність репутації тощо.
Щодо доказів фактичних суджень:
.. тебе не пускають, але навіщо ти розповідаєш, що ти їздиш і щось вирішуєш? Оті листи, які він пише, нічого не вирішують»;
.. Якщо вам голова розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує там питання, то відверто скажу: його ноги там не було!... Жодного проекту! Вони нічого не знають та й не хочуть знати.»;
Як можна вважати ці фрази відповідача оціночним судженням, якщо ОСОБА_3 конкретно каже «ноги його там не було», «оті листи, які він пише нічого не вирішують», на противагу цьому є ті самі листи, які позивач особисто подавав у Дніпропетровську обласну раду, Дніпропетровську обласну адміністрацію з вхідними номерами (копії додаються) та відповідь на них адресовану особисто ОСОБА_1 , як Голові Петропавлівської селищної ради, та яким повідомлено, що питання буде розглянуто разом з усіма зверненнями.
Окрім того відповідач-1, який до речі є депутатом Дніпропетровської обласної ради, та повинен бути обізнаний із Конституцією України, іншими нормативними актами нашої Держави, своїми фразами: «Оті листи, які він пише, нічого не вирішують», все ж таки з одного боку підтверджує той факт, що позивач надавав звернення до органів місцевого самоврядування, державної влади, а з іншого боку вказує на те, що на його думку визначений Законами України «Про звернення громадян», «Про місцеве самоврядування», «Про державні адміністрації», порядок письмових звернень громадян, органів місцевого самоврядування (їхніх представників), на умовах відкритості, справедливості, злободенності, є неправомірним (таким, що не відповідає чинному законодавству), а навпаки такі питання повинні вирішуватися в кулуарах таємно від інших, що на думку позивача підпадає під дію Закону України «Про запобігання корупції». 
Позивач не розуміє, як можна вважати оціночним судженням, якщо сама ж газета публікувала всі позитивні зміни, що відбулися на території громади, за час, поки позивач займав активну позицію (газети додано до позову в якості підтверджень).
Все це є прямим протиріччям сказаному: .. Жодного проекту! Вони нічого не знають та й не хочуть знати.
Позивач вважає, що коли ОСОБА_3 давав інтерв`ю, він завідома мав намір перекрутити все те позитивне, що було зроблено на той момент ним, як головою селищної ради, підірвати ділову репутацію в очах його виборців, а Газета, не зважаючи на всі свої попередні публікації, в яких оприлюднювала, як багато нового та хорошого робиться для їхньої громади, закрила очі на ст. 302 ЦК України, та надрукувала інтерв`ю ОСОБА_3 та підписала його автором, намагаючись уникнути відповідальності.
«Яблуновський кричить, що всіх порозганяє. Ну й що? А кого набере? Таких же, як сам, безграмотних?
Доказом, того, що це є фактичним судженням, слугує нормативна база та порядок, відповідно до якого громадяни можуть бути призначені на ту чи іншу посаду, а саме Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування», Постанова КМУ «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців», Наказ «Про затвердження Типових професійно - кваліфікаційних характеристик посадових осіб місцевого самоврядування».
Статтею п`ятою Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», встановлені критерії для осіб, які мають право на службу в органах місцевого самоврядування і, що головне - на посаду можуть бути призначені особи, які мають відповідну освіту і професійну підготовку, володіють державною мовою відповідно до рівня, визначеного Законом України "Про забезпечення функціонування української мови як державної" та інше.
Відповідно до Постанови КМУ, конкурс на заміщення вакантної посади державного службовця повинен забезпечувати конституційне право рівного доступу до державної служби громадян України.
Для проведення відбору кандидатів на заміщення вакантних посад державних службовців наказом (розпорядженням) керівника відповідного державного органу, який здійснює призначення на посаду державного службовця, утворюється конкурсна комісія у складі голови, секретаря і членів комісії.
Тобто сам ОСОБА_1 , навіть при великому своєму бажанні немає таких повноважень, призначити «безграмотних» громадян.
На підставі вище викладеного, позивач просить долучити до матеріалів справи його пояснення та додатки до них.

Від відповідача ОСОБА_7 надійшло клопотання щодо долучення до матеріалів справи листів від 12.01.2021 року за вих. № 26, лист від 25.06.2021 року за вих. № 1563 лист від 11 01 2021 за вих. № 28, лист від 03.06.2021 року за вих. № 2230/0/174-21.
Оскільки, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали віднеї.
Позивачем грубо порушено вимоги ст.79 КАС України, а саме:
зазначені листи, як докази, не подані позивачем разом з позовною заявою;
при зверненні з позовом до суду у цій справі позивач не повідомив письмово суд про неможливість подання цих листів в якості доказів, про причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк;
позивач не надав взагалі суду докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання цих листів;
позивач взагалі не обґрунтував неможливість подання цих листів у вказаний строк з причин, що не залежали від нього.
Тому відповідач просить не приймати до розгляду та повернути позивачу ОСОБА_1 копії документів.

Від представника позивача Федосєєва Є.О. надійшло клопотання про доручення до матеріалів справи доказу, який має істотне значення для вирішення спору. Оскільки предметом спору є захист честі, гідності та ділової репутації, 10 жовтня 2023 року представник позивача звернувся до Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України щодо проведення судової лінгвістичної експертизи.
Для проведення експертизи було надано копію газети «Степова Зоря» від 12.08.2021 року, на сторінці 5 із висловом депутата ОСОБА_3 «Якщо голова вам розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує сам питання то відверто скажу; «Ноги його там не було!». У зв`язку з чим на вирішення судової експертизи поставлено запитання: «Висловлювання даної колонки газети «Степова зоря» «Ноги його там не було!» є таким, що опубліковане у формі фактичних тверджень чи виражене у формі оціночних суджень?».
Відповідно до висновку експертного дослідження Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України, № ЕД-19/104/-23/357/12-ЛД від 01.11.2023 року встановлено, що висловлення депутата ОСОБА_3 в газеті «Степова Зоря» від 12.08.2021 року, де на сторінці 5 із висловом депутата ОСОБА_3 «Якщо голова вам розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує сам питання то відверто скажу; «Ноги його там не було!» - виражено у формі фактичного твердження.
Згідно частин 1,3 статті 102 ЦПК України передбачено, що висновок експерта – це досконалий опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку визначеному законодавством. 
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009р. за № 1, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Враховуючи те, що вищезазначене висловлення містить фактичне твердження даних, яке можна вважати недостовірним та таким, що порушує право позивача, у зв`язку з чим просить долучити до матеріалів справи докази, а саме висновок експертного дослідження Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України № ЕД-19/104/-23/357/22-ЛД від 02.11.2023 року.
В судове засідання сторони не з`явились. Надали заяви про розгляд справи в їх відсутність.
Враховуючи зазначене, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних матеріалів у справі. 
Суд, розглянувши подані сторонами документи, вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 на протязі тривалого часу займав активну громадську позицію, щодо життя мешканців Петропавлівського району та вів активну політичну діяльність.
Від 25 листопада 2020 року за результатами виборів був обраний на посаду Петропавлівського селищного голови, склав присягу та вступив на посаду.
Відповідач у справі Приватне підприємство редакція газети «Степова зоря», є засновником газети «Степова Зоря» зі статусом вітчизняного видання, що підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого 04.08.2021 року. Видання за цільовим призначенням є інформаційним, видається раз на тиждень з місцевою сферою розповсюдження - Петропавлівський район, Дніпропетровської області, і категорією читачів є населення Петропавлівського району. Вказана обставина підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію друкованого засобу масової інформації від 12.12.2018 року. 
Суд погоджується з твердженням представника відповідача ОСОБА_7 , про те, що преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї, громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.
Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про питання, які становлять суспільний інтерес.
Аналогічний правовий висновок зроблено Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10.03.2021 року по справі № 520/15599/17.
На підставі зазначених правових норм ПП РГ «Степова Зоря» правомірно надала можливість відповідачу ОСОБА_3 реалізувати право на вираження поглядів в газеті, надрукувавши його інтерв`ю.
А саме, 17.10.2020 року та 12.08.2020 року в газеті «Степова Зоря» було розміщене інтерв`ю ОСОБА_3 , в якому останній коментував діяльність публічної особи ОСОБА_1 .
На час друкування в газеті «Степова Зоря» першого інтерв`ю ОСОБА_3 , позивач мав статус кандидата на посаду голови Петропавлівської селищної територіальної громади. 
На сторінці 3 «Степова зоря» у Спецвипуску від 17 жовтня 2020 року в абзаці «На посаду голови Петропавлівської громади балотується п`ять кандидатів. Кого будете підтримувати ви?» процитовано слова кандидата в депутати Дніпропетровської обласної ради ОСОБА_3 , а саме: «...Почнемо хоча б з ОСОБА_6 . Дізнався, що він приписує собі в заслуги питання щодо вирішення проблеми забруднення річки. Зустрічаючись із ОСОБА_8 , як кандидатом, ми вже говорили про необхідність виділення коштів для чистки русел річки Самари. Був зроблений проект кошторисом на 8 млн.грн. і вже до кінця цього року виділено із обласного бюджету на освоєння майже 3 млн. грн. ОСОБА_6 кричить, що всіх порозганяє. Ну й що? А кого набере? Таких же, як сам, безграмотних? Хоча б у чомусь цей кандидат розбирається? Знає, що таке бюджет, що таке гроші? Чи знає, як керувати?».
На час опублікування в газеті «Степова Зоря» другого інтерв`ю ОСОБА_3 , а саме 12.08.2021 року, позивач ОСОБА_1 мав статус голови Петропавлівської селищної територіальної громади. На сторінці 4-5 у випуску №32 (9952) було розміщено статтю під назвою: «Депутат обласної ради Роман Ковальський: громада – це держава в державі і голова повинен нести повну відповідальність за її розвиток, автором якої є ОСОБА_5 , депутат Дніпропетровської обласної ради. В абзаці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 », на яку посилається сторона позивача, говориться: «Про діалог голови з органами влади вищого рівня, наприклад обласного, зовсім можна не говорити – повний нуль. Добре, ти не можеш «відкрити двері», тебе не пускають, але навіщо ти розповідаєш, що ти їздиш і щось вирішуєш? Оті листи, які він пише, нічого не вирішують.» 
Продовження колонки має наступний текст: «Я хочу запитати в ОСОБА_4 : «Куди Ви пане голова, окрім Синельниківської міської ради їздив? ОСОБА_9 їздив, з ким зустрічався? Одні листи пише.
В обласній раді, це не секрет, кожен обласний депутат тягне ковдру на себе, нам кажуть: «на всіх грошей не вистачить». Хто більше спілкується, хто знаходить спосіб, як аргументувати, щоб кошти дали саме на їхній округ, тим депутатам і вдається залучити кошти. Що стосується роботи голови на місці, не зрозуміла його поведінка – чи бажання немає, чи як каже голова, «не хоче просити». Але це не приниження звертатися і просити, це називається комунікація.»
В абзаці під назвою «Хто такий голова ОТГ і чим він повинен займатися?» відповідач ОСОБА_3 зазначив наступне: «Громада – це держава в державі. І головна персона в громаді – це голова. Він керманич і він повинен задавати напрям розвитку громади. Він повинен шукати шляхи наповнення бюджету. Якщо голова громади взагалі не комунікабельний і нічого не розуміє, то як він знаходитиме шляхи рішення тієї чи іншої проблеми? Якщо вам голова розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує там питання, то відверто скажу: його ноги там не було! Чому інші голови громад третю частину свого часу проводять у зустрічах та відрядженнях? Вибивають проекти, беруть участь в інвестиційних програмах. Чому в Петропавлівці такого немає? Де та молодь у штаті, яку набрав Яблуновський? Жодного проєкта! Вони нічого не знають та й не хочуть знати.»
В абзаці під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 »:, на яку посилається позивач – повний текс виглядає наступним чином «і голову громади, і депутата обласної ради – нас обох – обрав народ. Ми повинні не свої амбіції задовольняти, а на обов`язках перед народом будувати свою роботу. Те, що я планую зробити, я зроблю, не для піару, а для людей наших громад. Я завжди відкритий до спілкування, співпраці й нічиї «перепустки» або ж «зелене світло» моїм виборцям для звернення не потрібні. Голова громади, хочу ще раз зауважити, якщо ти взяв на себе обов`язок, створивши громаду, очолив її, то ти несеш повну відповідальність за стан справ на її території, бо це держава в державі. Мислення в голові має бути глобальне і на декілька кроків уперед, і відповідальність за свою непрофесійність не треба перекладати на обласного чи народного депутата. У кожного своя зона відповідальності. Кожен виконує свої функції. Почніть працювати разом зі своєю командою. Поки що я бачу перед собою не керманича громади, а короля, який оточив себе свитою, приймає від них лестощі і похвали. Хочеться вірити, що люди громади вже прозріли та побачили, що король наш - голий».
Сторона позивача вважає, що поширення окресленої інформації порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію, та завдано моральну шкоду на суму 1 гривня.
Оскільки предметом спору є захист честі, гідності та ділової репутації, 10 жовтня 2023 року представник позивача звернувся до Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України щодо проведення судової лінгвістичної експертизи.
Для проведення експертизи було надано копію газети «Степова Зоря» від 12.08.2021 року, на сторінці 5 із висловом депутата ОСОБА_3 «Якщо голова вам розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує сам питання то відверто скажу; «Ноги його там не було!». У зв`язку з чим на вирішення судової експертизи поставлено запитання: «Висловлювання даної колонки газети «Степова зоря» «Ноги його там не було!» є таким, що опубліковане у формі фактичних тверджень чи виражене у формі оціночних суджень?».
Відповідно до висновку експертного дослідження Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України, № ЕД-19/104/-23/357/12-ЛД від 01.11.2023 року встановлено, що висловлення депутата ОСОБА_3 в газеті «Степова Зоря» від 12.08.2021 року, де на сторінці 5 із висловом депутата ОСОБА_3 «Якщо голова вам розказує, що він поїхав в облдержадміністрацію і вирішує сам питання то відверто скажу; «Ноги його там не було!» - виражено у формі фактичного твердження.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
У статті 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.
Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.
Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Отже, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію, а також інформацію, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.
Суд наголошує на важливості права кожної людини на приватність і права на свободу вираження поглядів як основи демократичного суспільства. 
Ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність.
Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
У частині першій статті 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Суд звертає увагу на те, що сторона позивача просить спростувати поширену інформацію, надрукувавши в статті про те, що зазначені відповідачем відомості є недостовірні та неправдиві – вибрані з контексту вислови, а не статті. 
Адже, якщо прочитати статтю повністю і від 17.10.2020 року, і від 12.078.2021 року – стає зрозумілим, що автор висловів - відповідач ОСОБА_3 , як кандидат в депутати, а потім як депутат Дніпропетровської обласної ради, піддає гострій критиці політичну та професійну діяльність ОСОБА_1 , надає оцінку його діям та бездіяльності в частині громадської діяльності та виконання взятих на себе обов`язків. 
В більшій частині висловлювань, відповідач висловлює припущення та наслідки, які можуть настати в результаті цього, а відтак висловлювання відповідача ОСОБА_3 за своїм змістом є оціночними судженнями, які є вираженням його суб`єктивної думки щодо зазначених в них обставин, тому не являються недостовірною інформацією.
Особа яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенцїї про захист прав людини і основоположних свобод.
Деякі елементи тексту містять форму фактичного твердження, зокрема: «Ноги його там не було!», проте сказані вони в емоційному пориві внаслідок висловлення гострої критики та переживання за життя та розвиток громад Петропавлівського району, в яких все життя живе і працює відповідач ОСОБА_3 , тоді як суть тексту статей зводиться до заклику організації належної роботи громади, і в першу чергу – її голови. 
Суд бере до уваги висновок експертного дослідження Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України, № ЕД-19/104/-23/357/12-ЛД від 01.11.2023 року у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами.
Згідно зі статтею 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України.
Додані до матеріалів справи листи, які підтверджують звернення позивача до Дніпропетровської обласної ради, Дніпропетровської обласної адміністрації та відповідь на дин з них, свідчать лише про виконання посадовою особою своїх функціональних обов`язків і не пов`язані з предметом спору та не підлягають спростуванню.
Політики та публічні особи мають право захищати свою репутацію в суді. Проте Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) та Верховний Суд України встановлюють для них жорсткіші вимоги. Межа допустимої критики щодо політика є значно ширшою, ніж щодо приватної особи.
У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя.
У даній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).
Згідно з Декларацією про свободу політичних дебатів у ЗМІ, ці діячі самі шукають довіри виборців. Вони погодилися на публічність, тому мають бути готові до жорсткого суспільного аналізу своїх дій. Межа критики для публічної особи значно ширша, ніж для пересічної людини, яка не бере участі в політиці чи управлінні.
У статтях 3,4,6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. 
Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати та виявляти більшу толерантність.
Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, приниженні честі та гідності, погіршенні ділової чи політичної репутації. Суд визначає суму компенсації залежно від глибини страждань, проте вона має бути справедливою і співмірною порушенню, а також не стати джерелом збагачення. 
Позивач оцінив приниження власної честі, гідності та ділової репутації – в 1 гривню, що свідчить більше про принципове відношення до зазначеної ним ситуації, ніж про необхідність такого захисту.
Статтею 30 Закону України "Про інформацію" передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Загальні вимоги до доказів врегульовані ст.77-80 ЦПК України, а положеннями ч.1,6 ст.81 ЦПК України чітко врегульовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд наголошує, що за правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 01 листопада 2023 року у справі № 462/2056/20 засадничі принципи цивільного судочинства змагальність та диспозитивність покладають на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. 
Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. 
Згідно з цивільним процесуальним законом тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача; за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків.
Відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20).
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач фактично просить спростувати інформацію, яка за змістом є гострою критикою, у ній викладені оціночні судження з використанням характерних мовностилістичних засобів та відповідної риторики, які не потребують доказуванню, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Щодо вирішення питання про сплату судового збору, відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові - на позивача. Тому судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за пред`явлення позовної заяви до суду у сумі 2270,00 гривень, слід залишити за позивачем.
На підставі викладеного, враховуючи позиції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) та Верховного Суду України, керуючись ЗУ "Про інформацію", Декларацією про свободу політичних дебатів у ЗМІ, ст.ст.7,12,19,81,133,141,264,265 ЦПК України, ст.ст.201,277 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , приватного підприємства редакція газети «Степова Зоря» в особі ОСОБА_7 про захист честі, гідності, ділової репутації, відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
У відповідності до п.п.15.5 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .
Представник позивача: Федосєєв Євген Олександрович, РНОКПП: НОМЕР_2 , пл. Героїв Майдану, буд.1, офіс 357.
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: приватне підприємство редакція газети «Степова Зоря» в особі Ситник Ірини Сергіївни, ЄДРПО: 02472039, вул. Героїв України, буд.44, с-ще Петропавлівка, Синельниківський район, Дніпропетровська область. 
Суддя | О. М. Курочкіна