ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2026 року | Справа №360/934/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Пляшкової К.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Пупиніна Олександра Миколайовича (далі - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач) до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (далі – відповідач, Департамент) з такими вимогами:
- визнати протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо затримки ОСОБА_1 повного розрахунку при звільненні з 08.03.2025 по 10.04.2026;
- зобов`язати Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за шість місяців в сумі 361097,80 грн за час затримки повного розрахунку при звільненні з 08.03.2025 по 10.04.2026.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 з 08.08.1998 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 07.03.2025 проходив службу в Національній поліції України.
В період з 07.11.2015 по 29.02.2024 позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Луганській області, в період з 01.03.2024 по 04.08.2024 - в Головному управлінні Національної поліції в Київській області, в період з 05.08.2024 по 07.03.2025 проходив службу в Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України.
Відповідно до наказу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 03.03.2025 № 162 о/с позивача звільнено з посади заступника начальника 1-го відділу (оперативних розробок) 5 управління (супроводження особливо важливих справ) Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України за п. 2 (за станом здоров`я (через хворобу)) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Однак, остаточний розрахунок при звільнені, Департаментом стратегічних розслідувань Національної поліції України було фактично проведено з позивачем лише 10.04.2026.
Тож позивач вважає, що відповідач має виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 13.05.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі; визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; витребувано від відповідача докази; установлено сторонам строк для обміну заявами по суті справи.
Від Департаменту до суду 20.05.2026 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права, тому позовна вимога про стягнення з Департаменту на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 08.03.2025 по 10.04.2026 не підлягає задоволенню, оскільки виконання Департаментом судового рішення на користь позивача замінило зобов`язання виплати заборгованості із заробітної плати.
Також відповідач зауважує, що кількість днів затримки розрахунку при звільненні за шість місяців у період з 08.03.2025 по 08.09.2025 включно становить не 185 днів, 184 дні.
Остаточний розрахунок з позивачем виконання рішення суду по справі № 360/753/25 Департаментом здійснено в сумі 42857,92 грн. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, заявлений позивачем у позовних вимогах, значно перевищує розмір суми, виплаченої Департаментом ОСОБА_1 на виконання рішення суду від 09.06.2025 у справі № 360/753/25, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 18.07.2018 по справі № 825/325/16, відповідно до яких сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не може перевищувати суму самої заборгованості.
Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15, яка, як зазначено у зазначеній вище постанові Великої палати Верховного суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, повинна застосовуватись до правовідносин в цій справі.
У постанові від 12.10.2023 у справі № 620/4946/22 Верховний Суд вказує, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя (вказаний висновок також відображено в постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).
Також відповідач зауважує, що довга тривалість періоду з моменту порушення, на переконання позивача, права позивача з 08.03.2025 до моменту проведення з ним остаточного розрахунку 09.04.2026 обумовлена обставинами, що виникли не з вини Департаменту, що також є підставою для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Тому, визначений позивачем розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 361097,80 грн є необґрунтованим, адже розмір виплачених позивачу на виконання рішення суду становить 42857,92 грн, що перевищує розмір виплачених сум у 8,4 рази. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
За розрахунком відповідача, наведеним у відзиві на позовну заяву, здійсненим із застосуванням розмір облікової ставки НБУ 15,5 % річних, середній заробіток за затримку повного розрахунку в зазначений шестимісячний період становитиме 3346,96 грн (18,19 грн х 184 дні), а відтак співмірним, пропорційним та розумним розміром середнього заробітку ОСОБА_1 у період з 08.03.2025 по 10.04.2026 є середній заробіток у розмірі 3346,96 грн.
Від представника позивача до суду 21.05.2026 надійшла відповідь на відзив, в якій представником додатково зазначено, що відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо), представник позивача вважає безпідставними теврдження Департаменту щодо нерозповсюдження статті 117 КЗпП України на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
У постанові від 06.12.2024 у справі № 440/6856/22 Верховний Суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникли з 19.07.2022, регулюються вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями, тому до цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та у постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. З 19.07.2022 суди мають враховувати приписи чинної редакції статті 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.
Від Департаменту до суду 28.05.2026 надійшли заперечення, в яких зазначено обставини, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти задоволення позовних вимог.
Інші заяви по суті справи відсутні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2026 прийнято адміністративну справу до провадження; розгляд адміністративної справи розпочато спочатку; визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Ухвалою від 12.08.2026 витребувано від відповідача додаткові докази, яких не вистачає для розгляду справи.
На виконання вимог ухвали від 12.08.2026 від Департаменту до суду 25.08.2026 надійшли витребувані судом докази.
Дослідивши матеріали справи в електронній формі та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив таке.
ОСОБА_1 згідно із записами у дублікаті трудової книжки від 06.11.2015 серії НОМЕР_1 в період з 08.08.1998 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, а з 07.11.2015 по 07.03.2025 - в Національній поліції України, у тому числі в період з 05.08.2024 по 07.03.2025 - в Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України.
За наказом Департаменту від 03.03.2025 № 162 о/с, копію витягу з якого надано в матеріали справи, ОСОБА_1 із 07.03.2024 звільнений зі служби в поліції за пунктом 2 (за станом здоров`я (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про національну поліцію».
Згідно з наданими в матеріали справи копіями розрахункових листів позивачу при звільненні зі служби нараховано до виплати грошове забезпечення за березень 2025 року в сумі 908176,19 грн, за квітень 2025 року – 2258,06 грн, а всього – 910434,25 грн.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09.06.2025 у справі № 360/753/25, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026, позов адвоката Пупиніна О.М. в інтересах ОСОБА_1 до Департамента стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено;
визнано протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
зобов`язано Департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
З наданих в матеріали справи копій розрахункових листів за червень 2025 року, лютий 2026 року та квітень 2026 року, платіжних інструкцій від 26.06.2025 № 2844, від 26.02.2026 № 906, від 09.04.2026 № 1371 судом установлено, що на виконання рішення суду від 09.06.2025 у справі № 360/753/25 позивачу до виплати нараховано 45113,60 грн, фактично виплачено 42857,92 грн, остання виплата донарахованої на виконання рішення суду суми здійснена 10.04.2026.
Також з уточненої довідки від 18.08.2026 № 239 до довідки від 20.03.2025 № 90, виданої ОСОБА_1 , судом установлено, що за 59 днів січня та лютого 2025 року позивачу нараховано грошове забезпечення в загальному розмірі 95160,97 грн: 
за 31 день січня 2025 року в загальному розмірі 48336,00 грн, у тому числі: оклад – 3800,00 грн, оклад за спеціальним військовим званням – 2400,00 грн, надбавка за вислугу років – 3100,00 грн, надбавка за таємність – 570,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби – 8370,00 грн, премія щомісячна – 30096,00 грн;
за 28 днів лютого 2025 року в загальному розмірі 46824,97 грн, у тому числі: оклад – 3800,00 грн, оклад за спеціальним військовим званням – 2400,00 грн, надбавка за вислугу років – 3100,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби – 8370,00 грн, премія щомісячна – 29154,97 грн.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої, третьої статті 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі – Закон № 580-VIII) днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.
Згідно із частинами першою, другою статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається Кабінетом Міністрів України залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260).
У пункті 3 розділу І Порядку № 260 визначено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання.
До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 9 розділу І Порядку № 260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно (пункт 15 розділу І Порядку № 260).
З наведених положень слідує, що грошове забезпечення позивача мало бути йому виплачено до дня звільнення зі служби в поліції включно.
Як встановлено судом, позивач звільнений зі служби в поліції з 07.03.2025.
Відповідно, все належне позивачу грошове забезпечення мало бути йому виплачено у повному обсязі до 07.03.2025 включно.
Однак судом установлено, що вже після звільнення зі служби в поліції позивачу Департаментом 10.04.2026 виплачено грошове забезпечення, нараховане на виконання рішення суду від 09.06.2025 у справі № 360/753/25.
Слід зазначити, що Законом № 580-VIII, Постановою № 988 та Порядком № 260, які є спеціальними нормативно-правовими актами і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським, та у випадку виникнення спорів з цього приводу, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні.
Нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати тощо.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до цих правовідносин норми КЗпП України.
Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.
Суд враховує правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). У цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.
Оскільки рішенням суду від 09.06.2025 у справі № 360/753/25 установлено, що Департаментом позивачу при звільненні зі служби в поліції не нараховано та не виплачено компенсацію відпустки як учаснику бойових дій за 2018, 2022 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби, то такі обставини свідчать про непроведення відповідачем з позивачем повного розрахунку при звільненні зі служби в поліції у строк, визначений у статті 116 КЗпП України.
Також, зважаючи на вище наведені положення КЗпП України та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку, що стаття 117 КЗпП України розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати належних працівникові при звільненні сум.
Тому твердження відповідача про відсутність спору на день звільнення позивача зі служби в поліції, що, на його думку, виключає визначену статтею 117 КЗпП України відповідальність, суд відхиляє як безпідставні.
Оскільки суду не надано доказів, що позивач був відсутній на службі в день його звільнення, то суд дійшов висновку, що всі належні позивачу суми грошового забезпечення мали бути виплачені до 07.03.2025 включно.
Однак за матеріалами справи остаточна виплата належної позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, виплата якої мала бути здійснена у строк до 07.03.2025 включно, здійснена відповідачем тільки 10.04.2026 на виконання рішення суду у справі № 360/753/25.
Відповідно за цей період затримки до відповідача має бути застосована відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100 у редакції, яка діє на час вирішення спору).
Згідно з підпунктом «л» пункту 1 Порядку № 100 цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.
Відповідно абзаців першого-п`ятого пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31 грудня 2023 р., проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до абзаців першого-третього пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період. Якщо період, за який нараховано премію чи іншу заохочувальну виплату, працівником відпрацьовано частково, під час обчислення середньої заробітної плати враховується сума у розмірі не більше фактично нарахованої суми премії чи іншої заохочувальної виплати.
Пунктом 4 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема:
виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками) (підпункт «а»);
одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (підпункт «б»);
компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових) (підпункт «в»);
пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати (підпункт «е»);
компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати (підпункт «л»).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (абзац перший пункту 8 Порядку № 100).
При цьому, спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює обчислення середньоденного розміру грошового забезпечення, є Порядок № 260, пунктом 9 розділу І якого визначено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
З системного аналізу вищенаведених норм Порядку № 100 та Порядку № 260 можна дійти висновку, що:
згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період;
нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку здійснюється з щомісячних основних (посадовий оклад, оклад за військовим званням) та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія) за останні 2 календарні місяці служби перед місяцем звільнення. При цьому, індексація враховується в усіх випадках обчислення середнього грошового забезпечення;
до розрахунку не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, а також інші виплати, передбачені пунктом 4 Порядку № 100.
Суд зазначає, що спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 08.03.2025 по 10.04.2026 включно, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 117 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яка передбачає обмеження виплати шістьма місяцями.
День звільнення позивача 07.03.2025 є останнім робочим днем, за який здійснюється нарахування та виплата грошового забезпечення, тому цей день не враховується судом для визначення кількості днів затримки у розрахунку при звільненні.
Таким чином, періодом затримки розрахунку при звільненні є період з 08.03.2025 по 10.04.2026, який обмежений шістьма місяцями.
Як вже вище вказано, згідно з уточненою довідкою Департаменту від 18.08.2026 № 239 до довідки від 20.03.2025 № 90, виданої ОСОБА_1 , позивачу за 59 днів січня та лютого 2025 року нараховано грошове забезпечення в загальному розмірі 95160,97 грн:
за 31 день січня 2025 року в загальному розмірі 48336,00 грн, у тому числі: оклад – 3800,00 грн, оклад за спеціальним військовим званням – 2400,00 грн, надбавка за вислугу років – 3100,00 грн, надбавка за таємність – 570,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби – 8370,00 грн, премія щомісячна – 30096,00 грн;
за 28 днів лютого 2025 року в загальному розмірі 46824,97 грн, у тому числі: оклад – 3800,00 грн, оклад за спеціальним військовим званням – 2400,00 грн, надбавка за вислугу років – 3100,00 грн, надбавка за специфічні умови проходження служби – 8370,00 грн, премія щомісячна – 29154,97 грн.
Судом у складі виплаченого позивачу за січень-лютий 2025 року грошового забезпечення не установлено складових, які відповідно до Постанови № 100 не враховуються для обчислення середньоденного грошового забезпечення.
За січень-лютий 2025 позивачем відпрацьовано 59 календарних днів.
Середньоденне грошове забезпечення позивача складає 1612,90 грн ((48336,00 грн + 46824,97 грн) : 59 календарних днів).
Період нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку складає з 08.03.2025 по 10.04.2026 (з урахуванням обмеження часу виплати 6 місяцями відповідно до вимог чинної редакції статті 117 КЗпП України) підлягають врахуванню 185 календарних днів (за період з 08.03.2025 по 08.09.2025 включно).
Відповідно, середнє грошове забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку в арифметичному обчисленні складає 298386,50 грн (середньоденне грошове забезпечення 1612,90 грн х 185 календарних днів).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Розвиваючи цю тезу, Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови).
Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови).
Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
У постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 Велика Палата Верховного Суду вирішила виключну правову проблему щодо тлумачення та застосування положень статті 117 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022.
У пунктах 105-106 постанови від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 Великою Палатою сформульовано такий правий висновок: «Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19.07.2022, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
Зважаючи на вказану правову позицію, суд відхиляє як безпідставні твердження представника позивача, що нарахування середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні має бути здійснено в межах шести місяців, але без застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування.
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, спираючись на критерії, наведені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
Зокрема, у пунктах 58– 60 згаданої постанови Верховний Суд зазначив, що статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Тлумачення конструкції цієї норми дає підстави для суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.
Суд зазначив, що аналіз такого правового врегулювання дає йому змогу зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується, відповідно, розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема, й у справі № 489/6074/23 і Велика Палата Верховного Суду визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23).
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі, з урахуванням наведених позицій Верховного Суду, підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
Установивши вказані обставини, суд має присудити позивачеві такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.
Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у постановах від 20.11.25 у справі № 420/10380/23, від 22.01.2025 у справі № 460/17264/23, від 13.11.2025 у справі № 520/9192/22, від 23.06.2026 у справі № 320/46910/23, від 03.06.2026 у справі № 380/4195/25 та інших.
Враховуючи усталену правову позицію Верховного Суду щодо підходу, який має бути застосований судом для розрахунку суми відшкодування, суд відхиляє як безпідставний запропонований відповідачем механізм розрахунку на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки.
Суд також зауважує, що врахуванню підлягає сформована пізніше правова позиція Великої Палати Верховного Суду та подальшу усталену практику Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП України, ніж та, на яку посилається відповідач.
Отже, застосовуючи наведену правову позицію Верховного Суду для визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у цій справі, суд враховує таке.
Як вже вище вказано, відповідно до наданих в матеріали справи розрахункових листків ОСОБА_1 при звільненні з поліції нараховано до виплати грошове забезпечення в загальній сумі 910434,25 грн.
У подальшому на виконання рішення суду від 09.06.2025 у справі № 360/753/25 позивачу донараховано до виплати 45113,60 грн.
Отже судом установлено, що загальний розмір виплат, належних позивачу при звільненні зі служби складає 955547,85 грн, у тому числі: 910434,25 грн (самостійно нараховані до виплати відповідачем при звільненні позивача зі служби в поліції); 45113,60 грн (нараховані на виконання рішення суду).
Розмір невиплаченої позивачу у день виключення зі списків особового складу відповідача суми перерахованого на виконання рішення суду по справі № 360/753/25 грошового забезпечення в розмірі 42857,92 грн, остаточна виплата якого відбулася 10.04.2026, по відношенню до всіх належних при звільненні виплат в загальному розмірі 955547,85 грн становить 4,49 % (42857,92 грн *100 % / 955547,85 грн).
Виходячи з принципу пропорційності, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за період затримки з 08.03.2025 по 08.09.2025 складає 13397,55 грн (298386,50 грн (середнє грошове забезпечення) х 4,49 % (відсоткове значення невиплаченого у день звільнення зі служби грошового забезпечення).
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушених прав в цій частині вимог, суд зазначає таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Частиною другою статті 9 КАС України закріплено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зважаючи на обставини справи, суд встановив, що відповідачем порушено право позивача на отримання всіх належних при звільненні зі служби сум грошового забезпечення до дня звільнення зі служби, законодавчо визначеною гарантією від такого порушення є стягнення середнього грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але з 19 липня 2022 року не більш як за шість місяців.
Отже ефективним способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь з відповідача середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.03.2025 по 08.09.2025 в розмірі 13397,55 грн.
Відповідно до пункту 171.1 статті 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (підпункт 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України).
Оскільки справляння і сплата податку з доходів громадян є відповідно обов`язком роботодавця, а не працівника, то сума середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні визначена судом без утримання такого податку та інших обов`язкових платежів, які повинен утримати та сплатити за працівника роботодавець.
У задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід відмовити через неналежність обраного позивачем способу судового захисту та його невідповідність об`єкту порушеного права у спірних правовідносинах.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже судом встановлено, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з пунктом першим частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (пункти перший, другий частини сьомої статті 139 КАС України).
Відповідно до частини восьмої статті 139 КАС України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
У позовній заяві зазначено, що позивач поніс витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 3300,00 грн, на підтвердження чого в матеріали справи надано: договір про надання юридичних послуг від 10.03.2025 № 135, акт здачі - приймання наданої правничої допомоги від 02.05.2026 № 64/26 до договору про надання правничої допомоги від 10.03.2025 № 135, квитанцію від 02.05.2026 № 64/26 про сплату адвокату винагороди у сумі 3300,00 грн за правничу допомогу.
Дослідженням договору від 10.03.2025 № 135 установлено, що між адвокатом Пупиніним Олександром Миколайовичем та ОСОБА_1 укладено цей договір про таке, зокрема:
- за цим договором Юрист зобов`язується: представляти інтереси ОСОБА_1 в усіх судах України; робити запити до підприємств, установ, організацій для збору доказів по справі; надавати усні та письмові консультацій з питань, що стосується даної справи; готувати позови, заяви, скарги, відзиви, заперечення, клопотання для досягнення позитивного результату по даній справі (пункт 2.1 Договору);
- за роботу виконану Юристом Клієнт здійснює оплату згідно умов, викладених у Додатку № 1 до цього Договору, але це не позбавляє Клієнта права здійснювати оплату шляхом внесення авансових платежів в розмірі узгодженому Сторонами; факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг; гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок Юриста (пункти 3.1 – 3.3 Договору).
У Додатку № 1 до Договору визначено такі тарифні ставки: попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, консультація – 500 грн; складання і направлення адвокатського запиту, збір інформації та документів, аналіз отриманих по запиту матеріалів – 300 грн; підготовка процесуальних документів по справі (позовна заява, апеляційна скарга, касаційна скарга) – 2500 грн; підготовка процесуальних документів по справі (відповідь на відзив, клопотання, заява, відповідь на апеляційну скаргу, тощо) - 500 грн.
В акті здачі - приймання наданої правничої допомоги від 02.05.2026 № 64/26 до договору про надання правничої допомоги від 10.03.2025 № 135 сторони узгодили, що Юристом надана така правнича допомога при підготовці адміністративного позову Клієнта до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання бездіяльності протиправною щодо затримки Клієнту повного розрахунку при звільненні з 08.03.2025 по 10.04.2026 та зобов`язання вчинити певні дії: попереднє опрацювання матеріалів, опрацювання законодавчої бази, що регулюють спірні відносини, консультація - 500,00 грн; складання і направлення адвокатського запиту від 13.04.2026 вих. № 46/26 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, збір інформації та документів, аналіз отриманих по запиту матеріалів - 300,00 грн; підготовка процесуального документу по справі (позовна заява) - 2500,00 грн, а всього 3300,00 грн.
Квитанцією від 02.05.2026 № 64/26 підтверджено, що ОСОБА_1 сплатив адвокату 3300,00 грн за надану йому правничу допомогу.
Судом установлено, що витрати позивача на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 3300,00 грн підтверджені належними та допустимими доказами, стосуються справи, що розглядається, у них наявні необхідні дані, які підтверджують обсяг та перелік наданих послуг і виконаних робіт, здійснених адвокатом.
У відзиві на позовну заяву Департаментом зазначено, що затрачений адвокатом час на надання послуг при розгляді цієї справи не вимагав від адвоката значного обсягу юридичної і технічної роботи, адже, адвокат був обізнаним про позицію свого клієнта, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалось, з урахуванням орієнтовного розміру судових витрат, визначених позивачем та його адвокатом в розмірі 3300 грн, а також враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності вказаних витрат, які фактично складаються із написання позовної зави, та подання адвокатського запиту, є неспівмірними з наданим адвокатом обсягом послуг.
Суд, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, вважає понесені позивачем витрати в сумі 3300,00 грн співмірними із складністю справи, виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), витраченим на їх виконання часом, обсягом наданих послуг тощо, а тому не знаходить підстав для їх зменшення.
Проте відповідно до положень частини третьої статті 139 КАС України зазначені витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених вимог.
Враховуючи, що майнова вимога позивача підлягає задоволенню в розмірі 13397,55 грн, що по відношенню до ціни позову у розмірі 361097,80 грн складає 3,7 % (13397,55 грн * 100 % / 361097,80 грн), суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвокату у розмірі 122,10 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Також позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 2888,78 грн, як за вимогу майнового характеру, у визначеному в ухвалі суду від 07.05.2026 розмірі.
Враховуючи, що майнова вимога позивача підлягає задоволенню в розмірі 13397,55 грн, що по відношенню до ціни позову у розмірі 361097,80 грн складає 3,7 % (13397,55 грн * 100 % / 361097,80 грн), суд присуджує позивачу понесені ним і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог у розмірі 106,88 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 72-77, 90, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Академіка Богомольця, буд. 10, код ЄДРПОУ 43305056) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Стягнути з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.03.2025 по 08.09.2025 у розмірі 13397,55 грн (тринадцять тисяч триста дев`яносто сім гривень 55 коп.) із утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 106,88 грн (сто шість гривень 88 коп.) та витрати на правничу допомогу адвоката в розмірі 122,10 грн (сто двадцять дві гривні 10 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя К.О. Пляшкова