ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 148/387/17 
провадження № 51-1340 км 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді   ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції:
захисника  ОСОБА_6 ,
особи, стосовно якої кримінальне 
провадження закрито,  ОСОБА_7 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2026 року та захисника ОСОБА_6 на ухвали Бершадського районного суду Вінницької області від 29 грудня 2025 року, Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2026 року стосовно 
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця с. Суворовське
(нині - Подільське) Тульчинського району 
Вінницької області, який проживає за адресою: 

АДРЕСА_1 ,
звільненого на підставі пунктів 4, 3 ч. 1 ст. 49 Кримінального кодексу України (далі - КК) від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 цього Кодексу.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Бершадський районний суд Вінницької області ухвалою від 29 грудня 2025 року звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження № 42015020310000004 стосовно нього - закрив. 
Вінницький апеляційний суд ухвалою від 26 січня 2026 року змінив ухвалу суду першої інстанції, вказавши в її резолютивній частині, що ОСОБА_7 звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 127 КК на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу, за ч. 2 ст. 146 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу. В решті ухвалу суду залишив без зміни.
Як зазначено в ухвалі суду першої інстанції, ОСОБА_7 відповідно до обвинувального акту обвинувачувався в тому, що він, бувши оперуповноваженим СКР Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області, спільно з дільничним інспектором міліції СДІМ Тульчинського РВ УМВС України у Вінницькій області ОСОБА_8 та курсантом Національної академії внутрішніх справ ОСОБА_9 , 18 травня 2015 року приблизно о 15:30 на автомобілі «ВАЗ-2106», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням останнього, прибули до помешкання ОСОБА_10 , який працював старшим охоронцем СТОВ «Ульянівське» в с. Ульянівка Тульчинського району.
Під приводом необхідності проїхати до СТОВ «Ульянівське» працівники міліції схилили ОСОБА_10 добровільно сісти в автомобіль, яким керував ОСОБА_9 . Після цього ОСОБА_8 , ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, явно перевищуючи свої службові повноваження, незаконно позбавили ОСОБА_10 волі та повезли його до лісосмуги, розташованої неподалік с. Клебань Тульчинського району.
Біля лісосмуги ОСОБА_8 , ОСОБА_7 і ОСОБА_9 вийшли з автомобіля і висадили ОСОБА_10 . Там вони обшукали останнього та з`ясували, що його мобільний телефон залишився у автомобілі, після чого ОСОБА_11 умисно заподіяв ОСОБА_10 удари кулаком у грудну клітку та у ліве вухо, намагаючись такими протиправними діями залякати останнього та примусити зізнатись у вчиненні крадіжки гербіцидів. Після заяви ОСОБА_12 , що він не причетний до цієї крадіжки, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 і ОСОБА_9 проти волі ОСОБА_10 завели його у лісосмугу до дерева. Там ОСОБА_8 , діючи умисно, за попередньою змовою групою вказаних вище осіб, повторно штовхнув ОСОБА_10 кулаком у груди, від чого він впав на землю, а ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_7 , за вказівкою ОСОБА_8 , металевим тросом зв`язали зашморгом ноги ОСОБА_10 , після чого перекинули вільний кінець троса через гілку дерева та підвісили останнього головою донизу і утримували в такому положенні деякий час, який вимірювався хвилинами (згідно з показаннями ОСОБА_10 - близько 30 хвилин), та шляхом таких катувань і погроз вимагали від нього зізнань у вчиненні крадіжки гербіцидів. Зазначені вище дії з підвішування та катування ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 повторювали ще двічі, через незначні проміжки часу.
Своїми протиправними діями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спільно заподіяли ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в лівій виличній ділянці, садна на задньо-зовнішній поверхні нижньої третини правої гомілки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 665 від 29 травня 2025 року утворились від дії тупих твердих предметів і за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
Прокурор, не погодившись із ухвалою апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині ухвали зазначив про обґрунтованість доводів сторони захисту щодо порушення судом першої інстанції презумпції невинуватості та необхідність усунення цього порушення не шляхом виключення дев`ятого абзацу судового рішення, в якому судом констатовано вину ОСОБА_7 без ухвалення обвинувального вироку, а шляхом зміни його стилістичного викладення, з наведенням конкретного тексту, проте у резолютивній частині ухвали не відобразив суть цих змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погодившись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх змінити, виключити з мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції восьмий, дев`ятий, десятий абзаци та з резолютивної частини ухвали суду апеляційної інстанції -абзац другий. 
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди першої та апеляційної інстанцій в порушення вимог статей 7, 17, п. 2 ч. 1 ст. 372 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та висновку Верховного Суду щодо їх застосування в аспекті повноважень суду під час вирішення питання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, допустили зазначення про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. Також звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про часткове задоволення касаційної скарги ОСОБА_7 , мотиви якого детально навів у мотивувальній частині ухвали, не відобразив їх у резолютивній частині свого рішення.
На касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 подала письмові заперечення, в яких, навівши свої обґрунтування, просить її задовольнити частково, змінити судові рішення, виключивши з мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції восьмий, дев`ятий, десятий абзаци та з резолютивної частини ухвали суду апеляційної інстанції - абзац другий.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав доводи своєї касаційної скарги та частково - доводи касаційної скарги захисника, просив призначити новий апеляційний розгляд. 
Захисник ОСОБА_6 та особа, стосовно якої кримінальне провадження закрито, ОСОБА_7 підтримали доводи своєї касаційної скарги та частково - доводи касаційної скарги прокурора, просили змінити оскаржувані судові рішення. Крім того, захисник під час касаційного розгляду уточнила вимогу своєї касаційної скарги щодо ухвали суду апеляційної інстанції та просила виключити з її мотивувальної частини абзац четвертий на аркуші п`ять.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо підстав звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження стосовно нього в касаційному порядку прокурором та стороною захисту не оспорюються.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
У поданих касаційних скаргах прокурор та захисник покликаються на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судами першої та апеляційної інстанцій під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 .
Проте колегія суддів уважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві.
Згідно з ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Також такий конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо в тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7, ч. 1 ст. 17 КПК). 
Тож згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.
Саме тому Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях про те, що у результаті закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК за ініціативою та згодою особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, суд не може і не повинен констатувати факт вчинення цією особою кримінально караного діяння. Адже кримінальний процесуальний закон зобов`язує суд розглянути клопотання сторони захисту про таке звільнення невідкладно. У разі розгляду такого клопотання без проведення повного судового розгляду суд не може констатувати винуватість або навпаки невинуватість особи у вчиненні інкримінованого діяння (зокрема, постанова Верховного Суду від 18 лютого 2025 року в справі № 712/8174/23).
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, Бершадський районний суд Вінницької області ухвалою від 29 грудня 2025 року задовольнив клопотання обвинуваченого та його захисника про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, звільнив ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження стосовно нього - закрив.
Прокурор та обвинувачений ОСОБА_7 оскаржили цю ухвалу до суду апеляційної інстанції, просили її змінити.
Свої вимоги прокурор мотивував тим, що суд першої інстанції, постановляючи ухвалу стосовно ОСОБА_7 , дійшов правильного висновку про необхідність звільнення останнього від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, проте в її резолютивній частині окремо за кожною статтею обвинувачення не послався на відповідні пункти частини першої зазначеної статті.
ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги обґрунтовував тим, що висновки суду першої інстанції, зроблені в мотивувальній частині судового рішення, порушують таку засаду кримінального провадження як презумпцію невинуватості.
За результатом апеляційного розгляду Вінницький апеляційний суд ухвалою від 26 січня 2026 року задовольнив апеляційну скаргу прокурора та частково - апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 . Змінив ухвалу суду першої інстанції, вказавши в її резолютивній частині, що ОСОБА_7 звільнений від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за ч. 2 ст. 365, ч. 2 ст. 127 КК на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу, за ч. 2 ст. 146 КК на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу. В решті ухвалу суду залишив без зміни.
Так, у мотивувальній частині ухвали суд апеляційної інстанції, зокрема, зазначив про те, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню, оскільки суд першої інстанції, викладаючи мотивувальну частину ухвали, вжив формулювання, що: «Своїми протиправними діями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спільно заподіяли ОСОБА_10 тілесні ушкодження …..», тим самим вийшов за межі своїх повноважень і фактично констатував факт вчинення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кримінального правопорушення, тобто допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке може бути усунуте шляхом зміни стилістичного викладення вказаного абзацу.
Водночас суд апеляційної інстанції не відобразив у резолютивній частині ухвали суть цих змін.
Втім з урахуванням того, що в мотивувальній частині ухвали суд апеляційної інстанції детально зазначив підстави, з яких виходив, приймаючи рішення про часткове задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів касаційного суду вважає, що невідображення у її резолютивній частині суті цих змін у даному випадку не є безумовною підставою для скасування судового рішення, як про це зазначено в касаційній скарзі прокурора, та може бути виправлено в касаційному порядку шляхом зміни його стилістичного викладення. 
Що стосується вимоги касаційної скарги захисника про виключення із мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції восьмого, дев`ятого, десятого абзаців та з мотивувальної частини ухвали суду апеляційної інстанції четвертого абзацу на п`ятому аркуші через зазначення в цих абзацах судами про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, то колегія суддів їх відхиляє, позаяк зазначені в них відомості не є ствердженням судів про винуватість ОСОБА_7 , є цитуванням відповідно обвинувального акту чи певного абзацу ухвали суду першої інстанції, і тому не потребують їх виключення.
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів уважає, що касаційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційну скаргу прокурора задовольнити частково, касаційну захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 січня 2026 рокустосовно ОСОБА_7 змінити.
Доповнити її резолютивну частину текстом такого змісту: «Абзац десятий мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції викласти в такі редакції: «Таким чином, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у тому, що спільно заподіяли ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми в лівій виличній ділянці, садна на задньо-зовнішній поверхні нижньої третини правої гомілки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 665 від 29 травня 2025 року утворились від дії тупих твердих предметів і за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень».
У решті судове рішення залишити без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3