Справа № 214/11329/25
2/214/2012/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
08 липня 2026 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого – судді Попова В.В., 
при секретарі – Собченко Н.А., 
за участю:
представника позивача – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у місті Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_1 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, треті особи – Виконавчий комітет Саксагнської районної у місті ради, ОСОБА_8 , в інтересах якого діє опікун ОСОБА_2 , –

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач згідно виписки з протоколу №9 від 18.10.2012 року засідання житлової комісії по КП «ЖЕО №35» є наймачем квартири АДРЕСА_1 . Так, окрім позивача у вказаній квартирі також зареєстровані відповідачі у цій справі: з 01 березня 2001 року – ОСОБА_6 , який не є членом сім`ї наймача, з 04 березня 2004 року – ОСОБА_7 , який не є членом сім`ї наймача, з 01 червня 2004 року – ОСОБА_4 , який також не є членом сім`ї наймача, з 25 лютого 2013 року – ОСОБА_5 , яка не є членом сім`ї наймача, та з 15 липня 2013 року – ОСОБА_3 , який є сином наймача квартири. Однак, відповідачі за місцем реєстрації не проживають:  ОСОБА_3 - з 01 вересня 2020 року, ОСОБА_4 – з 17 лютого 2012 року, ОСОБА_5 – з 01 січня 2019 року, ОСОБА_6 – з 15 червня 2020 року та ОСОБА_7 – з 25 листопада 2013 року, речей їх у квартирі також немає, комунальні платежі, які на них нараховуються не сплачують, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутись до суду з даним позовом. 
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі.
Відповідачі про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, однак у судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили, відзив на позов чи заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали, тому на підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Представник Виконавчого комітету Саксагнської районної у місті радиу судове засідання не з`явилась, але надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності.
Свідок ОСОБА_9 , будучи допитаною у судовому засіданні показала, що позивач – це її сусідка, вони проживають на одному майданчику, знає її біля 50 років, знає, що зараз позивач проживає з дитиною, яку взяла під опіку, ніякі інші особи з нею не проживають. Зазначила, що відповідачі у справі – це внуки померлої матері позивача, яких свідок не бачила вже біля 15 років та зауважила, що в цьому впевнена та добре знає позивача. 
Свідок ОСОБА_10 , будучи допитаною у судовому засіданні показала, що позивач – це її сусідка по під`їзду, а також дала показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_9 .
Заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Так, згідно виписки з протоколу №9 від 18.10.2012 року засідання житлової комісії по КП «ЖЕО №35», позивач у цій справі є наймачем квартири АДРЕСА_1 та з 24 листопада 1986 року зареєстрованою у ній.
Як убачається з рішення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради за №34 від 16.01.2019 року, позивач у цій справі є опікуном онука ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якому надано статус дитини-сироти та за яким збережено право користування до перебування під опікою житлом за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно наявних в матеріалах справи довідок, у вказаній вище квартирі окрім позивача зареєстровані відповідачі у цій справі: з 01 березня 2001 року – ОСОБА_6 , який не є членом сім`ї наймача, з 04 березня 2004 року – ОСОБА_7 , який не є членом сім`ї наймача, з 01 червня 2004 року – ОСОБА_4 , який також не є членом сім`ї наймача, з 25 лютого 2013 року – ОСОБА_5 , яка не є членом сім`ї наймача, та з 15 липня 2013 року – ОСОБА_3 , який є сином наймача квартири.
Згідно акту від 06.11.2025 року, складеного мешканцями будинку АДРЕСА_3 , у квартирі АДРЕСА_3 зазначеного будинку не проживають за реєстрацією:  ОСОБА_3 - з 01 вересня 2020 року, ОСОБА_4 – з 17 лютого 2012 року, ОСОБА_5 – з 01 січня 2019 року, ОСОБА_6 – з 15 червня 2020 року та ОСОБА_7 – з 25 листопада 2013 року.
Окрім того, факт не проживання відповідачів у зазначеній квартирі протягом тривалого часу підтверджується показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні.
Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Статтею 71 ЖК України такі строки встановлені у шість місяців.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Так, при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.
Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у ст. 71 ЖК України строки.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24.11.1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18.02.1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02.12.2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
За правилами доказування, визначеними ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Отже, при викладених вище обставинах, судом установлено, що відповідачі не проживають у зазначеній вище спірній квартирі понад встановлені ст. 71 ЖК України строки і не несуть витрат на її утримання. Доказів, які б підтверджували фактичне користування відповідачами спірною квартирою, зокрема, що у спірній квартирі є їх речі, є кімнати, якою вони користується, що вони несуть витрати на утримання спірної квартири як користувачі, що вони не втратили інтересу до спірної квартири чи про те, що вони періодично навідувались за місцем своєї реєстрації,матеріали справи не містять. 
При цьому, суд зазначає, що сам факт реєстрації у спірній квартирі відповідачів не може свідчити про зв`язок із вказаним житлом, обставин, які б вказували на поважність причин їх відсутності у зазначеній квартирі, судом не встановлено, доказів чинення їм перешкод у користуванні квартирою зі сторони позивача та доказів неможливості проживання у спірній квартирі матеріали справи також не містять. 
Таким чином, враховуючи вищевикладене, є підстави вважати, що відповідачі втратили право користування зазначеною квартирою та досліджуючи, при цьому, пропорційність втручання в особисті немайнові права відповідачів, як право на житло, в аспекті втрати права на проживання через відсутність особи за місцем реєстрації понад шість місяців, суд звертає увагу на те, що доволі тривале не проживання у спірній квартирі без поважних причин не буде становити для останніх надмірний тягар, а відтак, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем доведено та відповідачами не спростовнано, що останні протягом доволі тривалого часу в спірній квартирі не проживають, спірним житлом не цікавляться, тому припинення права користування відповідачів спірним житлом відповідатиме пропорційності втручання у право в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 280-284, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_2 задовольнити.
Визнати  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, оформленою згідно вимог ст. 285 ЦПК України, та поданою протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 

Суддя В.В. Попов.

Повне рішення складено 13 липня 2026 року.