ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2045/26	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
секретар судового засідання – І.С. Мисько,
за участю представників сторін:
від прокуратури: Г.А. Місюрко
від позивача: не з`явився
від відповідача: ТОВ «АГРО-РЕНІ» - О.Ю. Ходаковська
від третьої особи: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ»
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.05.2026 (суддя Р.В. Волков, м.Одеса) про вжиття заходів забезпечення позову 
у справі №916/2045/26
за позовом заступника керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Державного підприємства «РЕНІЙСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ»
про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:
Коротка історія справи 
22.05.2026 заступник керівника Одеської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ», в якій просив:
1)визнати за державою в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації право власності на об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 2232кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул. Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321 га;
2)визнати за державою в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації право власності на об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 1453кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул. Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321 га.
В обґрунтування позову прокурор послався на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» самочинно побудувало об`єкти нерухомого майна, що не були передбачені інвестиційним проєктом, договором на реалізацію інвестиційного проєкту та які знаходяться на земельній ділянці державної форми власності, яка використовується Товариством не за цільовим призначенням, що, у свою чергу, є порушенням прав та інтересів власника земельної ділянки - Одеської обласної державної (військової) адміністрації. 
Одночасно із позовною заявою прокурор подав до суду заяву про забезпечення позову (вх.№2-1017/26 від 22.05.2026) шляхом:
1)накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 2232кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул. Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321 га;
1)накладення заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав щодо об`єкта нерухомого майна - складу, загальною площею 2232 кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул. Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321га;
3)накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 1453кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул. Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321 га;
4)накладення заборони органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, проводити будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав щодо об`єкта нерухомого майна - складу, загальною площею 1453 кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул. Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321га.
Вказана заява обґрунтована посиланням прокурора на звернення відповідача до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, в якій він намагається оскаржити рішення про відмову у присвоєнні адреси закінченим будівництвом об`єктам, а саме: складу зерна та критому складу зерна, що свідчить про наміри відповідача зареєструвати право власності на вказані об`єкти нерухомого майна, водночас можлива незаконна реєстрація права власності за відповідачем на спірні об`єкти під час розгляду цієї справи, а також, можливі переходи у подальшому прав до третіх осіб, що не є сторонами за даним позовом, унеможливить реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде постановлене на користь позивача. При цьому прокурор зазначив, що спірні об`єкти нерухомого майна введені в експлуатацію, що підтверджує завершення їх будівництва та створює правові підстави для державної реєстрації права власності на них, станом на момент звернення до суду право власності на зазначені об`єкти у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, проте існує реальна можливість державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомого майна у будь-який момент, що, у свою чергу, також створює ризик його подальшого відчуження на користь третіх осіб. 
Крім того, прокурор зазначив, що адекватність такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на нерухоме майно відповідача полягає у тому, що такі дії забезпечать ефективний захист та поновлення порушеного права щодо спірного майна у разі задоволення позову; забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість захисту порушеного права у разі задоволення позову та не призведе до втручання у діяльність відповідача, а лише запровадить тимчасові обмеження щодо розпорядження цим майном відповідачем задля запобігання перешкод у поновленні порушеного права у разі задоволення позову.
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.05.2026 заяву (вх. №2-1017/26 від 22.05.2026) заступника керівника Одеської обласної прокуратури про забезпечення позову у справі №916/2045/26 задоволено частково.
Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 2232 кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул.Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321 га.
Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 1453 кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул.Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321 га;
В решті заяви відмовлено.
Задовольняючи заяву в частині застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно, суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на спірне майно є цілком обґрунтованим, адекватним та співмірним заходом забезпечення позову у цій справі та вважав, що саме такий захід забезпечення позову дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у поновленні порушеного права позивача у разі задоволення позовних вимог, а також відверне негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття цього заходу, зокрема, неможливість захисту прав держави в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду, у зв`язку з чим задовольнив заяву прокурора в частині накладення арешту на спірне майно. 
Відмову у задоволенні заяви в частині застосування заходу забезпечення позову у вигляді заборони проведення будь-яких реєстраційних дій суд мотивував тим, що такі заходи не є необхідними, не відповідають вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.05.2026, Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви прокурора про забезпечення позову.
Зокрема, апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував потенційного порушення прав відповідача у разі забезпечення позову, а також відсутність будь-яких доказів та обґрунтованих припущень, що відповідач дійсно має намір та реальну здатність розпорядитись спірним майном, не врахував обставини, які навпаки переконливо свідчать, що в ідентичних умовах відповідач протягом значного часу не вживає жодних заходів, спрямованих на державну реєстрацію свого речового права на спірне майно, та, тим більш, дій, спрямованих на розпорядження таким майном, а також не визначив конкретних мотивів, за яких суд першої інстанції вважає, що потенційне відчуження не за ким не зареєстрованого на даний час нерухомого майна якимось чином ускладнить виконання судового рішення у разі задоволення позову у цій справі.
Крім того, відповідач наголосив на тому, що наявність офіційних записів щодо обмежень у розпорядженні майном, яке використовується Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» у своїй діяльності на підставі інвестиційного договору, та ще й з посиланням на самочинне будівництво, може суттєво позначитись на його діловій репутації серед клієнтів та особливо потенційних нових клієнтів, поставити під сумнів його здатність обробляти вантажі та суттєво вплинути на його конкурентоздатність у складних конкурентних умовах, пов`язаних із ускладненими логістичними умовами порту Рені по відношенню до інших портів Великої Одеси.
Позиція прокуратури щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу прокурор просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувану ухвалу суду – залишити без змін, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що накладення арешту на спірне майно є цілком обґрунтованим, адекватним та співмірним заходом забезпечення позову у цій справі, а отже, саме такий захід забезпечення позову дозволить створити належні умови для запобігання перешкод у поновлені порушеного права позивача у разі задоволення позовних вимог, а також відверне негативні наслідки, які можуть настати в результаті невжиття цього заходу, зокрема, неможливість захисту прав держави в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу зареєстровано судом 03.06.2026 за вх.№2267/26.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.06.2026 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.06.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.05.2026 у справі №916/2045/26 до надходження матеріалів оскарження ухвали на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати копії матеріалів справи №916/2045/26, необхідних для розгляду оскаржуваної ухвали, на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
10.06.2026 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.05.2026 у справі №916/2045/26. Встановлено учасникам справи строк до 30.06.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 07.07.2026 об 11:00 год.
17.06.2026 до суду апеляційної інстанції від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу вих.№ 15/3/2-961ВИХ-26 (вх.№2267/26/Д1 від 17.06.2026).
У судовому засіданні 07.07.2026 представник скаржника та представник відповідача надали усні пояснення, відповідно до яких підтримали свої правові позиції у справі.
Одеська обласна державна (військова) адміністрація та Державне підприємство «РЕНІЙСЬКИЙ МОРСЬКИЙ ТОРГОВЕЛЬНИЙ ПОРТ» не скористалися своїм процесуальним правом щодо подання відзиву на апеляційну скаргу відповідача, а також не реалізували своє право участі у судовому засіданні апеляційної інстанції, про дату, час та місце проведення якого були повідомлені належним чином.
Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь у судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.
Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника позивача та представника третьої особи, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання.
Заслухавши представника скаржника та представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, апеляційна інстанція дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зважаючи на зміст апеляційної скарги, Південно-західний апеляційний господарський суд здійснює перегляд оскаржуваної ухвали в частині задоволених вимог заступника керівника прокурора про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на об`єкти нерухомого майна.
Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.
Відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви із застосуванням судового розсуду (окрім випадків, які передбачені в частинах другій, п`ятій, шостій та сьомій статті 137 Господарського процесуального кодексу України).
Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено у низці постанов останнього, зокрема, від 24.10.2022 у справі №916/950/22 та від 15.05.2019 у справі №910/688/13.
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття або відмова у застосуванні останніх знаходяться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною відповідачу вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Зі змісту цієї норми процесуального права вбачається, що під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно, суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватись та розпоряджатись майном, а тому може застосуватись у справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна тощо.
В силу частини четвертої статті 137 Господарського процесуального кодексу України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Адекватність (співмірність) заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Предметом спору у даній справі є вимоги про визнання за державою в особі Одеської обласної державної (військової) адміністрації права власності на об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 2232 кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул. Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321 га, та на об`єкт нерухомого майна - склад, загальною площею 1453 кв.м, що розташований на території Ренійського морського торговельного порту, за адресою: Одеська область, Ізмаїльський район, Ренійська територіальна громада, м. Рені, вул. Дунайська, 188, на земельній ділянці, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003, загальною площею 94,321 га.
У постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Водночас якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то у даному випадку така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не підлягає дослідженню, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
В немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.
Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 28.08.2019 у справі №910/4491/19.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
За умовами статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
З огляду на положення статей 13, 74, 80 Господарського процесуального кодексу України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Саме така правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 12.06.2019 у справі №910/773/19.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.
При цьому апеляційним господарським судом враховується, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22.07.2019 у справі №914/120/19.
Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:
-розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;
-забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;
-наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;
-імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів.
Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінювати обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наявності зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обставинами, на яких вони ґрунтуються, та доказами, які наведені на їх підтвердження, а також положеннями законодавства, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, подаючи позов.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Відсутність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, виключає у розумінні приписів статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України необхідність вжиття таких заходів.
Колегія суддів наголошує, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.
Стала та актуальна практика Верховного Суду покладає на заявника необхідність обов`язку обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.
Отже, проаналізувавши положення, якими врегульовано питання вжиття заходів забезпечення позову, можна зробити висновок, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної осіб, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що заявник належним чином не обґрунтував необхідності застосування заходів забезпечення позову. Зі змісту відповідної заяви реальної загрози неможливості поновлення прав позивача у разі задоволення позову без нових звернень до суду не вбачається, заявником не зазначено жодних конкретних обставин які, на його думку, у випадку невжиття судом заходів забезпечення, можуть унеможливити ефективний захист і поновлення порушених прав заявника, за захистом яких він звернувся до суду з позовом у цій справі.
Так, заява про забезпечення позову фактично обґрунтована доводами позивача, викладеними ним у позові, а також тим, що з огляду на існування реальної загрози відчуження нерухомого майна під час розгляду даної справи, а саме складів, площею 2 232 кв.м та 1 453 кв.м, розташованих по вул. Дунайській, 188 у м. Рені, на території Ренійського морського торговельного порту, на земельній ділянці з кадастровим номером 5124110100:02:009:0003, котрі, як зазначає прокурор, є самочинним будівництвом за замовленням відповідача, невжиття обраного ним заходу забезпечення позову у вигляді арешту цього майна унеможливить ефективний захист і поновлення порушених прав заявника, за захистом яких він звернувся до суду з позовом у цій справі, та виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, зокрема визнання права власності держави на відповідне нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі.
Оцінюючи наведені доводи прокурора, колегія суддів виходить з того, що за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 Цивільного кодексу України).
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин першої, другої статті 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Положення частини другої статті 331 Цивільного кодексу України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 цього ж Кодексу щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з частиною другою статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.
Тобто для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття в експлуатацію; 3) державна реєстрація.
Без виконання цих умов особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна), що прямо передбачено вимогами частини третьої статті 331 Цивільного кодексу України та узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду (постанови Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №369/13415/17, від 22.04.2019 у справі №369/3043/17, від 15.06.2021 у справі №916/585/18(916/1051/20), від 12.04.2023 у справі №511/2303/19).
Таким чином, закінчені будівництвом об`єкти (житлові будинки, будівлі, споруди) підлягають обов`язковому прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації права власності.
Натомість прокурор, посилаючись на наявність у відповідача можливості у будь-який час розпорядитися своїм майном, з доводами якого погодився суд першої інстанції, не визначив, у чому саме полягає така можливість відповідача, адже на даний час право власності на спірний об`єкт нерухомого майна навіть за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку, що виключає будь-яку юридичну здатність відповідача розпоряджатися майном, з приводу якого у цій справі заявлені позовні вимоги.
Крім того, стверджуючи про ризики державної реєстрації відповідачем права власності на спірне майно, прокурор посилається на ініціювання відповідачем судового процесу щодо оскарження відмови уповноваженого органу у присвоєнні адреси закінченим будівництвом об`єктам, а саме: складу зерна та критому складу зерна, що свідчить про наміри відповідача зареєструвати право власності на вказані об`єкти нерухомого майна.
Однак, як встановлено апеляційним судом, ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 14.05.2025 у справі № 420/4024/25 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Рені» до Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державного підприємства «Ренійський морський торговельний порт», про зобов`язання Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області прийняти рішення про присвоєння адреси закінченому будівництвом об`єкту (після прийняття в експлуатацію), зазначеному у заяві Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» від 13.01.2025 про присвоєння адреси, - «Будівництво складу зерна ТОВ «АГРО-РЕНІ» на території Ренійського морського торгівельного порту в м. Рені Одеської області» та внести інформацію про присвоєння такої адреси до Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва та про зобов`язання Виконавчого комітету Ренійської міської ради Ізмаїльського району Одеської області прийняти рішення про присвоєння адреси закінченому будівництвом об`єкту (після прийняття в експлуатацію) зазначеному у заяві Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» від 13.01.2025, про присвоєння адреси, ««Будівництво критого складу зерна ТОВ «АГРО-РЕНІ» на території Ренійського морського торгівельного порту в м. Рені, Одеської області, кадастровий номер 5124110100:02:009:0003» та внести інформацію про присвоєння такої адреси до Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, - залишено без розгляду у зв`язку з поданням позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» заяви про залишення позову без розгляду.
Тобто, судовий процес щодо оскарження відмови у присвоєнні адрес об`єктам нерухомого майна у справі №420/4024/25 був припинений на підставі власної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» вже більше року тому.
З урахуванням викладеного, скаржником не наведено суду переконливого обґрунтування наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову; не доведено необхідності обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача на даному етапі судового розгляду; не вмотивовано припущення, що невжиття таких заходів може унеможливити ефективний захист і поновлення порушених прав заявника, за захистом яких він звернувся до суду з позовом у цій справі.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не врахував відсутності будь-яких доказів та обґрунтованих припущень, що відповідач дійсно має намір та реальну здатність розпорядитись спірним майном, а також не зазначив мотивів, за яких дійшов висновку, що потенційне відчуження незареєстрованого на даний час нерухомого майна унеможливить ефективний захист і поновлення порушених прав заявника у разі задоволення позову у цій справі.
З урахуванням викладеного, вжиття судом заходів забезпечення позову, про які просить заявник, не відповідає меті та завданням господарського судочинства і правового інституту забезпечення позову, що, відповідно, є підставою для відмови у забезпеченні позову.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення знайшли своє підтвердження за результатами перегляду справи в апеляційному порядку.
Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим і відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимогами процесуального закону визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
Проте оскаржуване судове рішення таким вимогам процесуального закону не відповідає, а задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову суперечить нормам процесуального законодавства.
Оскільки судове рішення, що оскаржується, ухвалене з порушенням норм процесуального права, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про необхідність скасування цього судового рішення та прийняття нового про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Зважаючи на те, що судом апеляційної інстанції спір по суті не розглядався, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 269 – 271, 277, 281 – 284 ГПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО-РЕНІ» задовольнити.
2.Ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.05.2026 про вжиття заходів забезпечення позову у справі №916/2045/26 скасувати.
3.Відмовити у задоволенні заяви заступника керівника Одеської обласної прокуратури (вх. №2-1017/26 від 22.05.2026) про забезпечення позову у справі №916/2045/26.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст.287, 288 ГПК України.
Повну постанову складено 09.07.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран